Fordította 
 	SIPOS 
 	KATALIN 
 	
 	ÉS ELJŐ A HALÁL... 
 	S. R. K. Glanvil e professzornak Kedves Stephen! 
 	Eredetileg maga javasolta nekem, hogy írjak olyan krimit, ami az ókori Egyiptomban játszódik. Ezt a könyvet a maga aktív segítsége és bátorítása nélkül meg sem írtam volna. 
 	El szeretném itt mondani, milyen élvezettel olvastam a könyveket, amelyeket kölcsönadott, és még egyszer meg szeretném köszönni, hogy minden kérdésemre türelmesen válaszolt, időt és fáradságot nem kímélve. Hogy mennyire izgalmas és örömteli volt számomra a könyv írása, azt bizonyára sejti is – sőt alighanem előre tudta. 
 	Odaadó és hálás barátja: Agatha Christie Tartalomjegyzék
 	A 
 	SZERZŐ
 	JEGYZETE...........................................................5
 	SZEREPLŐK.............................................................................6
 	ELSŐ 
 	RÉSZ:
 	ÁRADÁS............................................................7
 	ELSŐ FEJEZET – Áradás második havának 20. 
 	napja........................7
 	MÁSODIK FEJEZET – Áradás harmadik havának 4. 
 	napja.............16
 	HARMADIK FEJEZET Áradás harmadik havának 14. 
 	napja...........23
 	NEGYEDIK FEJEZET Áradás harmadik havának 15. 
 	napja............30
 	ÖTÖD1K FEJEZET Áradás negyedik havának 5. 
 	napja....................36
 	MÁSODIK 
 	RÉSZ:
 	TÉL..........................................................44
 	HATODIK 
 	FEJEZET 
 	Tél 
 	első 
 	havának 
 4. 

 	napja.................................44
 	HETEDIK 
 	FEJEZET 
 	Tél 
 	első 
 	havának 
 5. 

 	napja.................................51
 	NYOLCADIK FEJEZET Tél második havának 10. 
 	napja..................56
 	KILENCEDIK FEJEZET Tél negyedik havának 6. 
 	napja..................70
 	HARMADIK 
 	RÉSZ:
 	NYÁR...................................................79
 	TIZEDIK FEJEZET Nyár első havának 11. 
 	napja..............................79
 	TIZENEGYEDIK FEJEZET Nyár első havának 12. 
 	napja................90
 	TIZENKETTEDIK FEJEZET Nyár első havának 23. 
 	napja..............95
 	TIZENHARMADIK FEJEZET Nyár első havának 25. 
 	napja..........100
 	TIZENNEGYEDIK FEJEZET Nyár első hauának 30. 
 	napja...........110
 	TIZENÖTÖDIK FEJEZET Nyár második havának 1. 
 	napja...........119
 	TIZENHATODIK FEJEZET Nyár második havának 10. 
 	napja......142
 	TIZENHETEDIK FEJEZET Nyár második havának 15. 
 	napja.......149
 	TIZENNYOLCADIK FEJEZET Nyár második havának 16. napja..162
 	TIZENKILENCEDIK FEJEZET Nyár második havának 17. napja 172
 	A SZERZŐ JEGYZETE
 	Ennek a könyvnek a cselekménye körülbelül 2000 évvel Krisztus előtt játszódik, az egyiptomi Thébában, a Nílus nyugati partján. Ám mind a helyszín, mind az időpont mel ékes a történet szempontjából. Lehetett volna bármely másik helyen vagy időben is. A helyszínhez és a szereplőkhöz az inspirációt történetesen az egyiptomi XI. 
 	dinasztia idejéből származó két-három levél szolgáltatta, melyeket a New York Metropolitan Múzeum egyiptomi expedíciója talált meg az 1920-1921-es ásatási szezonban egy Luxorra néző sziklasírban – és amelyeket Battiscombe Gunn professzor (aki akkor még nem volt professzor) fordított le a múzeum kiadványában. 
 	Az olvasó számára talán érdekes lehet, hogy a ká-
 	szolgálati javadalom, az elvet tekintve, egészen hasonló volt a középkori gyászmise-alapítvány intézményéhez. A ká-papra hagytak valamit, aminek fejében elvárták tőle, hogy gondozza az adományozó sírját, és hogy az elhunyt lelkének nyugalma érdekében az év ünnepnapjain gondoskodjon áldozatbemutatásról. 
 	Az egyiptomi szövegekben a „fivér" és a „nővér" szavak általában a szerelmesre vonatkoznak, de jelentik azt is, hogy férj vagy feleség. 
 	Ilyen értelemben használatosak a könyvben is pár helyen. 
 	Az ókori Egyiptomban a mezőgazdasági időszámítás adta a földművesek életének keretét: három évszak volt, mely négy harmincnapos hónapot tartalmazott. Ehhez adtak hozzá év végén még öt szökőnapot, így jött létre a hivatalos, 365 napos esztendő. Ez az „év" Egyiptomban eredetileg a Nílus árhul ámának érkeztével kezdődött, a mi időszámításunk szerint július harmadik hetében. Ám a szökőévet nem alkalmazták, ez pedig századok alatt oda vezetett, hogy történetünk idején a hivatalos Újév napja már hat hónappal korábbra csúszott a mezőgazdasági év kezdeténél, azaz januárban volt július helyett. Az olvasót azonban meg akartam kímélni attól, hogy folyton számolnia kel jen ezzel a hat hónappal, ezért a fejezetcímként használt dátumokat a korabeli mezőgazdasági év szerint adtam meg: az áradás évszaka például július közepétől november közepéig tartott, a tél november közepétől március közepéig, a nyár pedig március közepétől július közepéig. 
 	SZEREPLŐK
 	R ENISZENB fiatal és szép özvegy, az a fajta, aki nem sokáig marad meg özvegynek. Ám őelőtte még ennél is sorsdöntőbb választás ál : élet vagy halál. 
 	J AHMOSZE az elsőszülött fiú, akit a civakodó feleség, Szatipi, és a basáskodó apa megfosztanak a jogai érvényesítéséhez szükséges bátorságtól. 
 	SZOBEK Imhotep második fia, a jóképű hencegő, aki szintén berzenkedik a Nílus-menti gazdaságban betöltött alárendelt szerepe el en. 
 	IMHOTEP a ká-pap és a nagycsalád eltartójának szerepében tetszelgő 
 	családfő, 
 	aki 
 	nem 
 	is 
 	sejti, 
 	milyen
 	következményekkel jár az, hogy egy ágyast visz haza. 
 	SZATIPI magas, energikus, hangos nőszemély, aki szüntelenül szapulja a férjét – másokat pedig a végletekig felbőszít. 
 	KAIT minden tettét egyetlen szenvedély irányítja: a gyerekei iránt érzett szeretet. 
 	HENET a házvezetőnő, aki a folytonos önsajná-lat és megalázkodás mel ett abban leli gonosz örömét, hogy szítja a családban mutatkozó el entéteket. 
 	ESZA az idős mama, aki saját fiát, Imhotepet bolondnak nevezi, és még a halálon is csak nevet. De a félelem őt is megérinti. 
 	HORI Imhotep írnoka és intézője. Esze és szíve egyaránt arra indítja, hogy Reniszenb biztonságát a szívén viselje. 
 	IPI Imhotep legkisebb fia, akinek kamaszos arroganciája csak a rajta majomszeretettel csüngő apát nem zavarja. 
 	
 	NOFRET az idősödő Imhotep szép ifjú ágyasa, akinek érkezése a ká-pap családjában felszínre hozza a lappangó féltékenységeket. 
 	KAMENI a család távoli rokona, széles vál ú és jóképű. 
 	Amikor szerelmes dalokat énekel, Reniszenb szíve válaszol. 
 	ELSŐ RÉSZ: ÁRADÁS
 	ELSŐ FEJEZET – Áradás második havának 20. napja Reniszenb a parton ál va nézte a Nílust. Messziről, halkan a bátyjai, Jahmosze és Szobek emelt hangú vitatkozását hal otta arról, hogy meg kel -e erősíteni egy bizonyos helyen a gátakat. Szobek hangja erősen és magabiztosan csengett, mint mindig. Ő a nézeteit magától értetődő önbizalommal, könnyedén szokta kifejteni. 
 	Jahmosze hangja viszont tompa volt és motyogós: kétel yel és 
 	aggodalommal 
 	teli. 
 	Jahmosze 
 	ál andóan
 	aggodalmaskodott valamin. Amikor a családfő az északon fekvő birtokokra utazott, az itthoni gazdaság gondja többé-
 	kevésbé az elsőszülött fiú vál ára nehezedett. A lassú, körültekintő Jahmosze akkor is folyton bajt szimatolt, amikor éppen minden a legnagyobb rendben ment. 
 	Tagbaszakadt, lassú mozgású ember volt, akiből teljességgel 
 	hiányzott 
 	Szobek 
 	vidámsága 
 	és
 	magabiztossága. 
 	Reniszenb legkorábbi emlékeiben a bátyjai pontosan ilyen hangon veszekedtek egymással. Ettől hirtelen nagy biztonságérzet töltötte el... Itthon van hát ismét. Igen, hazatért. 
 	Ám ahogy megint a sápadtan ragyogó folyóra pil antott, újra feltámadt benne a lázadozás és a fájdalom. Hai, az ő
 	fiatal férje halott... a nevető arcú és erős karú Hai. Hai már Ozirisszal van a Holtak Birodalmában, ő pedig, Reniszenb, a szeretett feleség egyedül maradt. Nyolc évük volt együtt –
 	Reniszenb még alig nőtt ki a gyereksorból, amikor a felesége lett –, és most megözvegyülve tért vissza apja házába Hai gyermekével, Tetivel. 
 	Ebben a pil anatban úgy érezte, mintha soha el sem ment volna innen... Nem is volt el enére ez a gondolat... 
 	Elfeledi majd azt a nyolc évet, a gondtalan örömmel teli éveket, 
 	melyeket úgy megtépázott és szinte eltörölt a gyász és a fájdalom. Igen, elfeledi majd őket, kitörli a fejéből. Újra Reniszenb lesz belőle, 
 	Imhotepnek, a ká-papnak a lánya, aki nem gondolkodik és nem is érez. 
 	Mert a férj és fivér iránti szerelem kegyetlenül rászedte őt –
 	és éppen a
 	gyönyörűségével. Lelki szemével jól látta az izmos, bronzbarna vál at, a
 	nevető szájat – és Hai ma már bebalzsamozva fekszik, pólyákba tekerve, 
 	amulettekkel felszerelve, hogy azok óvják túlvilági utazása közben. Ebben
 	a világban nincs már többé Hai, hogy a Níluson vitorlázzon, halat fogjon, és felnevessen a napra, mialatt Reniszenb a bárkában elheverve, a kis
 	Tetivel az ölében visszanevet rá... 
 	Reniszenb azt gondolta: „Nem is fogok gondolni rá. Elmúlt! 
 	Itt az
 	otthonom. Minden ugyanúgy van, mint régen. Én is hamarosan a régi
 	leszek. Minden úgy lesz, mint azelőtt. Teti már el is felejtette. Játszik, 
 	
 	nevetgél a többi gyerekkel." 
 	Reniszenb hirtelen sarkon fordult, és elindult visszafelé, a házhoz. 
 	Útközben néhány megrakott szamár jött szembe, amelyeket a folyópart felé
 	vezettek. Elhaladt a gabonatárolók és a gazdasági épületek mel ett, majd a
 	kapun át belépett az udvarra. Kel emes hely volt ez az udvar, benne a
 	mesterséges 
 	tóval, 
 	melyet 
 	virágzó 
 	leander- 
 	és
 	jázminbokrok öveztek, és
 	fügefák árnyékoltak. Itt játszott most Teti meg a többi gyerek, átható
 	zsivajuk betöltötte az udvart. Ki-be szaladgáltak a tó egyik partján ál ó kis
 	pavilonból. Reniszenb észrevette, hogy Teti egy faoroszlánnal játszik, 
 	aminek a száját egy madzaggal nyitni és csukni lehet – ezt a játékot
 	Reniszenb is nagyon szerette gyerekként. Hála töltötte el, és megint arra
 	gondolt: „Hazajöttem..." Itt nem változott semmi, minden a régi maradt. 
 	Biztonságban, egyformán, változások nélkül folyt az élet. 
 	Csak most az
 	otthon falai között Teti volt az egyik gyerek, ő pedig az egyik anyuka – de
 	a dolgok kerete, a lényeg változatlan maradt. 
 	Az egyik gyerek labdája a lábához gurult, ő pedig felvette, és nevetve
 	visszadobta. 
 	Reniszenb átment a veranda élénk színű oszlopai között, be a ház
 	központi helyiségébe, ahol színes lótusz- és pipacsfríz futott körbe a falon. 
 	Innen jutott a ház hátsó traktusába, a nők termeihez. 
 	Felemelt hangok ütötték meg a fülét, és megtorpant megint, hogy
 	kedvtelve ízlelgesse a régről ismerős hangokat. Ez Szatipi és Kait – és
 	veszekszenek, mint mindig! Nem is lehet elfelejteni Szatipi éles, 
 	parancsoló, valakit mindig szidalmazó hangját! Ő
 	Jahmosze felesége volt:
 	sudár, energikus, hangos beszédű nőszemély, a maga kemény, parancsoló
 	módján még szép is. Ál andóan dirigált, folyton lehordta a szolgákat, 
 	mindenben hibát talált, és egészen elképesztő dolgokat volt képes elérni
 	pusztán szidással és a személyisége erejével. Mindenki félt a nyelvétől, és
 	hanyatt-homlok siettek engedelmeskedni neki. Maga Jahmosze is a
 	legnagyobb csodálattal adózott határozott és lendületes feleségének, bár azt
 	még Reniszenb is nemegyszer megsokal ta, amilyen lekezelően
 	Jahmoszéval bánt az asszony. 
 	Szatipi fennhangú kiabálásának szüneteiben Kait csendes, kitartó hangja
 	hangzott fel. Kait egyszerű teremtés volt, nem is valami szép arcú – a
 	jóképű és víg kedélyű Szobek felesége. Odaadóan szerette a gyermekeit, és
 	másra nem is igen gondolt, nem is nagyon beszélt másról. 
 	
 	A sógornőjével
 	folytatott mindennapos veszekedésekben ő a maga ál áspontját úgy védte, 
 	hogy egyszerűen azt az egyetlen ál ítást ismételgette, amit a legelején
 	mondott, 
 	csöndesen, 
 	tántoríthatatlan 
 	makacssággal. 
 	Semmi jelét nem adta
 	hévnek vagy szenvedélynek, és soha nem volt hajlandó más szemszögből
 	nézni a dolgokat, mint a magáéból. Szobek erősen kötődött a feleségéhez, s
 	minden ügyéről nyugodt lélekkel beszélt neki, mert biztosan tudta, hogy
 	végighal gatja őt, látszólag figyelmesen: megnyugtatóan reagált is, 
 	egyetértőleg vagy hümmögve, de a hal ottakat nem jegyezte meg, így hát
 	nem is kel ett attól tartani, hogy valami kel emetlen dolgot kikottyant. 
 	Közben ugyanis végig valami teljesen más, a gyerekekkel kapcsolatos
 	probléma foglalkoztatta. 
 	– Hát ez egyszerűen vérlázító! – kiabálta Szatipi. – Ha Jahmoszéban
 	csak annyi tartás volna, mint egy egérben, ezt egy percig sem tűrné el! Hát
 	ki felel mindenért olyankor, amikor Imhotep nincs itthon? 
 	Jahmosze! 
 	Jahmosze feleségeként pedig nekem jár, hogy elsőnek választhassak a
 	megszőtt szőnyegekből és párnákból! Azt a dagadt fekete rabszolgát
 	pedig... 
 	Kait lassú, mély hangja szólt közbe:
 	– Ne, ne, kicsikém, ne edd meg a babád haját! Nézd csak, adok neked
 	valami jobbat, itt egy cukorka... hogy ez milyen finom! 
 	– Neked meg, Kait, fogalmad sincs az udvariasságról, még csak meg se
 	hal gatod, amit mondok, nem is válaszolsz nekem... pocsék a modorod! 
 	– A kék párna mindig is az enyém volt... Nézd csak, a kicsi Anh most
 	próbál elindulni...! 
 	– Te pont olyan ostoba vagy, Kait, mint a gyerekeid, és akkor még
 	finom voltam! De ezt nem hagyom annyiban. Ami nekem jár, az nekem
 	jár, jól jegyezd meg! 
 	Reniszenb megrezzent, amikor a halk lépteket meghal otta a háta
 	mögött. Hirtelen hátrafordult, és a viszolygás ismerős érzése töltötte el, 
 	amikor megpil antotta a mögötte ál ó nőt, Henetet. 
 	Henet keskeny arca a szokásos, félig megalázkodó mosolyba torzult. 
 	– Majd meglátod, Reniszenb, hogy nemigen változott itt semmi –
 	mondta. – Nem is értem, hogy bírjuk elviselni, ahogy Szatipi beszél! Kait
 	persze visszaszólhat neki. De nem mindenki ilyen szerencsés! Én remélem, 
 	hogy tudom, hol a helyem... és hálával tartozom atyádnak, aki otthont adott
 	nekem, ételt és ruhát. Jaj, nagyon jó ember az édesapád! 
 	Én mindig is
 	
 	igyekeztem a jóságát megszolgálni. Most is folyton dolgozom – hol itt
 	segítek, hol ott –, és nem várok érte hálát vagy köszönetet. 
 	Hogyha drága
 	jó édesanyád nem halt volna meg, akkor minden másként lenne. Ő engem
 	nagyra becsült. Mintha a nővérem lett volna! És milyen szép asszony volt! 
 	De én teljesítettem a kötelességemet, megtartottam, amit neki ígértem. 
 	„Gondoskodj a gyerekekről, Henet!" – mondta a halálos ágyán. És én
 	megtartottam a szavamat. Mint egy rabszolga, úgy dolgoztam értetek, 
 	bizony, és sosem vártam köszönetet. Se nem kértem, se nem kaptam! „Ez
 	csak az öreg Henet – mondja mindenki –, ő nem számít!" 
 	Velem senki se
 	gondol. Miért is gondolna? Én csak megpróbálom hasznossá tenni magam, 
 	ez minden. 
 	Mint egy angolna, úgy csusszant át Reniszenb karja alatt, és belépett a
 	benti szobába. 
 	– Ha megengeded, Szatipi, én hal ottam, amikor Szobek a párnákról azt
 	mondta... 
 	Reniszenb elment onnan. Feltámadt Henet iránti régi el enszenve. 
 	Érdekes, hogy Henetet senki nem szerette! A nyafogós hanghordozás és a
 	folytonos önsajnálat miatt, meg hogy gonosz élvezettel szította a vitákat. „Na és? – gondolta Reniszenb. – Miért is ne tenné?" Arra gondolt, hogy
 	Henetnek ez lehet a szórakozása. Elég örömtelen az élete, és az is igaz, 
 	hogy agyondolgozza magát, és ezért soha nem volt hálás senki. De nem is
 	hagyta, hogy bárki hálás legyen neki, mert olyan kitartóan emlegette saját
 	érdemeit, hogy elvette vele az ember kedvét az őszinte köszönettől. Reniszenb arra gondolt: Henet az a fajta ember, akinek sorsa, hogy
 	másokhoz 
 	ragaszkodjon, 
 	miközben 
 	hozzá 
 	nem
 	ragaszkodik senki. Henet
 	nem volt kel emes a szemnek, és buta is volt. De azt mindig tudta, hogy mi
 	folyik éppen. Nesztelen járása, éles füle és fürge, átható tekintete nem
 	hagyott kétséget afelől, hogy semmi nem marad előtte sokáig titokban. 
 	Néha megtartotta magának, amit tudott, máskor meg hol ennek, hol annak
 	sutyorgott a fülébe – majd elégedetten hátralépett, és jól kiélvezte szavai
 	hatását. 
 	A házban különböző időpontokban már mindenki próbálkozott, hogy
 	Imhotepet rávegye: szabaduljon meg Henettől, de Imhotep ilyesmiről
 	hal ani sem akart. Alighanem ő volt az egyetlen, aki kedvelte Henetet, 
 	Henet pedig ezt olyan leltétel nélküli imádattal szolgálta meg, amit a család
 	többi tagjai már-már gusztustalannak találtak. 
 	Reniszenb egy pil anatig tétován ácsorgott, sógornőinek Henet
 	közbeszólása nyomán újra fel ángoló vitatkozását hal gatva, de aztán
 	lassan n kis szoba felé irányította lépteit, ahol nagyanyja, Esza üldögélt két
 	kis 
 	fekete 
 	rabszolgalánnyal. 
 	I'.ppen 
 	lenvászon
 	ruhadarabokkal
 	foglalatoskodott, amiket a lánykák terítettek ki előtte, és szokása szerint
 	barátságosan zsörtölődött velük. 
 	Igen, minden a régi volt. Reniszenb észrevétlenül, némán ál t ott. Esza
 	kicsit töpörödöttebb lett, csak ennyi a változás. Ám a hangja ugyanolyan
 	maradt, és ugyanazokat a dolgokat sorolta most is, szinte szó szerint, mint
 	amiket Reniszenb távozása előtt, nyolc évvel korábban... 
 	Reniszenb kisurrant a házból. Sem az öregasszony, sem a rabszolgalányok nem vették észre. Pár pil anatra Reniszenb megál t a
 	nyitott konyhaajtónál. A sülő kacsák il ata szál t, egyszerre hal atszott
 	sokféle beszéd, nevetés, szidalom; nagy kupac zöldség várt tisztításra. Reniszenb mozdulatlanul ál t, szemét félig lehunyta. Onnan, ahol ál t, 
 	mindent egyszerre hal ott: a konyha sokféle zaját, az öreg Esza magas
 	hangját, Szatipi harsány kiabálását és nagyon halkan még Kait mélyebb, 
 	csökönyös altját is. Női hangok Bábele: fecsegés, nevetés, siránkozás, 
 	szidalmazás, kiabálás... 
 	És Reniszenb hirtelen úgy érezte, hogy ful adozik ettől az átható, lármás
 	nőiességtől, ami körülveszi. Csupa nő: hangos, rikácsoló nők! Egy egész
 	háztartás tele nőkkel, akik közt sosincs nyugalom, béke, akik folyton csak
 	beszélnek, kiabálnak, mondják a dolgokat – de nem csinálják. Hai viszont... Hai néma volt, amikor a halat leste a csónakból, teljesen a
 	halra koncentrált, amit a dárdájára készült szúrni. 
 	Semmi locsogás, semmi szűnni nem akaró fontoskodás. 
 	Reniszenb kisietett a házból a forró, nyugalmas, nyílt térre. 
 	Látta, ahogy
 	Szobek hazafelé igyekszik a földekről, és a távolban látta Jah-moszét is, 
 	aki éppen fölfelé tartott a Sírhoz. 
 	Reniszenb is megfordult, és a mészkősziklák közötti ösvény felé indult, 
 	amely felvitt a Sírhoz. A Sír a nagy hatalmú és nemes Meriptah sírja volt, és az ő sírja körüli teendők végzésével megbízott pap volt Reniszenb apja. 
 	A birtok és a föld része volt a sírral járó javadalomnak. 
 	Amikor a családfő távol járt, a ká-pap kötelességeit is Reniszenb
 	bátyjának, Jahmoszénak kel ett el átnia. Amikor a meredek ösvényen
 	lassan kaptató Reniszenb felért a Sírhoz, Jahmosze már megbeszélésbe
 	merült Horival, apjuk gazdasági ügyeinek intézőjével a Sír egyik kis sziklíikamrájában. 
 	Hori térdén papirusztekercs volt kiterítve, és Jahmoszéval mindketten
 	föléje hajoltak. 
 	Jahmosze és Hori is az érkező Reniszenbre mosolygott. 
 	
 	Reniszenb a
 	közelükben ült le az árnyékba. Jahmosze bátyját mindig is kedvelte. Szelíd
 	volt és gyengéd, természettől barátságos és jóindulatú. 
 	Hori is a maga
 	komoly 
 	módján 
 	mindig 
 	kedvesen 
 	bánt 
 	a 
 	kicsi
 	Reniszenbbel, néha a játékait
 	is javítgatta. Amikor Reniszenb férjhez ment, Hori komoly, csöndes, ügyes
 	és finom kezű fiatalember volt. Reniszenb látta rajta, hogy idősebb lett – de
 	mégsem változott. Az a komoly mosoly, amivel most üdvözölte, ugyanaz
 	volt, mint amire emlékezett. 
 	Jahmosze és Hori együtt számoltak:
 	– Hetvenhárom véka árpa az ifjabbik Ipitől... 
 	– Az annyi, mint kettőszázharminc a tönköly-búzából és egyszázhúsz az
 	árpából összesen. 
 	– Igen, de akkor még itt van a gerendák ára, Perhában pedig a termésért
 	olajban fizettek... 
 	Tovább folyt a tanácskozás. Reniszenb álmatagon üldögélt, jólestek
 	neki a háttérben mormoló férfihangok. Kisvártatva Jahmosze felál t cs
 	elment, a papirusztekercset pedig visszaadta Horinak. 
 	Reniszenb tovább ült ott, barátságos hal gatásban. 
 	Kisvártatva megérintette a papiruszt, és megkérdezte:
 	– Ez az édesapámtól érkezett? 
 	Hori bólintott. 
 	– Mi van benne? – kérdezte Reniszenb kíván csian. 
 	Kisimította, és csak nézte a jeleket, melyek oly értelmetlenek voltak
 	tanulatlan szemének. 
 	Hori kicsit elmosolyodott, majd Reniszenb vál a fölé hajolt, és uj ával
 	követte a szöveget, ahogy olvasott. A levél a hérakleopoliszi hivatásos
 	írnok cikornyás stílusában íródott. 
 	– A javadalom szolgája, a ká-pap Imhotep mondja: Kívánom, hogy legyetek hasonlók a mil iószor élőkhöz! 
 	Herisef isten, 
 	Hérakleopolisz (Jra, és az összes létező istenek segítsenek benneteket! Ptah
 	isten vidámítsa szíveteket, mint azokét, akik hosszú életűek! A fiú szól
 	anyjához, a ká-szolga az anyjához, Eszához. Miként folyik életed, 
 	biztonságban és egészségben-e? Szól az egész háznépnek: hogy vagytok? 
 	Fiamnak, 
 	Jahmoszé-nak: 
 	miként 
 	folyik 
 	életed, 
 	biztonságban és
 	egészségben-e? Földemet jól kihasználd! Minden erőddel ezen légy, s úgy
 	megforgassátok a földet, hogy orrotok ki se látsszon a munkából! Ha
 	szorgalmas leszel, hálát adok Istennek teérted... 
 	Reniszenb fölnevetett:
 	– Szegény Jahmosze! Hát az biztos, hogy ő keményen dolgozik! A levél intő szavai élénken szeme elé idézték apja alakját: fel engzős, 
 	kissé fontoskodó modorát, ahogy folyton mindenkit int és utasítgat. Hori tovább olvasott:
 	– Fordíts külön figyelmet fiamra, Ipire! Azt hal om, hogy nem elégedett. Arra is ügyelj, hogy
 	Szatipi tisztességesen bánjon Henettel! Erre figyelj oda! 
 	Me felejts el
 	hírt adni a lenről és az olajról! Gabonatermésemre jól vigyázz – vigyázz
 	mindenre, ami az enyém, mert téged teszlek felelőssé. Ha földjeimre
 	betörne az ár, jaj neked és Szobeknek! 
 	– Atyám a régi! – mondta Reniszenb vidáman. – Folyton azt hiszi:
 	semmi nem mehet jól, ha ő nincs itt. 
 	Leengedte a papirusztekercset, és halkan hozzátette:
 	– Minden olyan, mint régen... 
 	Hori nem felelt. Elővett egy papiruszt, és írni kezdett. 
 	Reniszenb lustán
 	nézte egy ideig. Olyan elégedettnek érezte magát, hogy beszélni sem volt
 	kedve. 
 	Nemsokára azt mondta álmatagon:
 	– Érdekes lenne, ha én is tudnék papiruszra írni. Miért nem tanulja meg
 	mindenki? 
 	– Nincs rá szükség. 
 	– Lehet, hogy szükségtelen, de mégis jobb volna úgy. 
 	– Gondolod, Reniszenb? Neked miért volna ettől jobb? 
 	Reniszenb egy-két pil anatig elgondolkodott. Aztán lassan azt felelte:
 	– Most, hogy rákérdeztél, tényleg nem is tudom, Hori. 
 	Hori így szólt:
 	– Ma még egy-két írnoknál több nem kel egy nagybirtokra, de én
 	sejtem, hogy eljön az az idő, amikor írnokokból egész hadserege lesz
 	Egyiptomnak. Nagy idők kezdetén élünk. 
 	– Az jó lesz – mondta Reniszenb. 
 	Hori lassan felelte:
 	– Én nem vagyok ebben olyan biztos. 
 	– Miért nem? 
 	– Azért, Reniszenb, mert leírni nagyon könnyű dolog és kevés munka, 
 	hogy tíz véka árpa, vagy hogy száz darab marha, vagy tíz tönköly-mező –
 	és a leírt dolog majd úgy fog tűnni, mintha valódi volna. 
 	Akkor pedig az
 	írástudó meg az írnok le fogja nézni azt, aki a földet felszántja, aratja az
 	árpát és gondozza a marhákat; pedig a földek, az árpa és a marhák
 	valóságosak, és nem csak tintajelek a papiruszon. És amikor az összes
 	följegyzés és minden papirusztekercs megsemmisül, és az írnokok is
 	szanaszét szóródnak, szántóvető emberek akkor is lesznek, és tovább
 	éltetik Egyiptomot. 
 	Reniszenb figyelmesen nézett rá. Lassan azt mondta:
 	– Igen, értem, mire gondolsz. Csak amit látsz, megérintesz vagy
 	megeszel, azok az igazi dolgok... A „Van kétszáznegyven véka árpám." 
 	leírva addig semmit nem jelent, amíg nincs meg az árpád. 
 	Leírni
 	hazugságokat is lehet. 
 	Horit 
 	mosolygásra 
 	késztette 
 	Reniszenb 
 	komoly
 	arckifejezése. Reniszenb
 	hirtelen megszólalt:
 	
 	– Megjavítottad az oroszlánomat... még régen, emlékszel? 
 	– Igen, emlékszem, Reniszenb. 
 	– Most Teti játszik vele... ugyanazzal az oroszlánnal. 
 	Elhal gatott, majd egyszerűen annyit mondott:
 	– Amikor Hai Oziriszhoz tért, nagyon szomorú voltam. De most
 	hazajöttem, és megint vidám leszek, és felejteni fogok... 
 	mert itthon
 	minden a régi. Egyáltalán semmi nem változott. 
 	– Tényleg így gondolod? Reniszenb felkapta a fejét:
 	– Mit akarsz ezzel mondani, Hori? 
 	– Azt, hogy változás mindig van. Nyolc év az nyolc év. 
 	– De itt nem változik semmi – mondta magabiztosan Reniszenb. 
 	– Lehet, hogy akkor már kéne valami változás. 
 	Reniszenb élesen mondta:
 	– Nem, nem, nekem minden úgy kel , ahogyan volt! 
 	– De hát te magad sem vagy már ugyanaz a Reniszenb, aki Haival
 	elment! 
 	– De igen! Vagy ha most mégsem, akkor hamarosan ugyanaz leszek. Hori a fejét csóválta:
 	– Nem mehetsz vissza, Reniszenb. Olyan ez, mint az én mértékeim itt:
 	veszek egy felet, majd hozzáadok egy negyedet, aztán egy tizedet és egy
 	huszonnégyedet – és a végén – látod? – teljesen új mennyiséget kapok! 
 	– De én most is Reniszenb vagyok. 
 	– Csakhogy Reniszenbhez folyton hozzáadódnak dolgok, úgyhogy
 	mindig más és más Reniszenb lesz belőle! 
 	– Nem, nem így van. Te magad is ugyanaz vagy, Hori! 
 	– Lehet, hogy így gondolod, de ez nem igaz. 
 	– De igen, és Jahmosze is a régi: ideges és aggodalmaskodó, és Szatipi
 	pont ugyanúgy szapulja, mint régen, és Szatipi Kaittal az imént a szokásos
 	vitát folytatta a szőnyegekről vagy a gyöngyökről, és ha most
 	visszamegyek hozzájuk, a legjobb barátnőkként már együtt fognak
 	kacarászni, és Henet is itt sompolyog, hal gatózik, és az odaadásáról
 	siránkozik, a nagyanyám meg az előbb a kis szolgálóját a lenvásznak miatt
 	dorgálta! Mindent úgy találtam, mint régen, s hamarosan atyám is
 	hazaérkezik, és akkor nagy izgalom lesz, és ő azt fogja kérdezni: „Hát ezt
 	miért nem csináltátok meg?", és azt mondja majd: „Ezt is meg kel ett volna
 	csinálnotok!" – s akkor majd Jahmosze ideges lesz, Szobek meg csak
 	nevet, hogy hiszen nem ő tehet róla, és atyám pont úgy kényezteti majd
 	Ipit, aki most tizenhat éves, mint amikor még csak nyolc volt
 	– és nem fog
 	változni semmi! 
 	Reniszenbnek abba kel ett hagynia, mert kifogyott a szuszból. Hori felsóhajtott. Aztán kedvesen azt mondta:
 	– Nem érted, Reniszenb. Van olyan gonosz erő, ami kívülről jön, és a
 	világ számára jól látható módon támad, de van másfajta romlás is, ami
 	belül nő meg, aminek nincs látható külső jele. Lassan növekszik, napról
 	napra terjed, míg végül az egész gyümölcs megrohad, felzabálja a
 	betegség. 
 	Reniszenb rábámult. Hori úgy beszélt, mint aki oda se figyel, nem úgy, mintha Reniszenbnek címezte volna a szavait, hanem mint aki csak úgy
 	magában elmélkedik. 
 	Reniszenb hangosan felkiáltott:
 	– Mit értesz ezen, Hori? Megijesztesz! 
 	– Félek magam is. 
 	– De mit értesz ezen? Mi ez a romlás, amiről beszélsz? 
 	Hori ránézett, majd váratlanul elmosolyodott. 
 	– Felejtsd el, amit mondtam, Reniszenb! A gabonavetést megtámadó
 	betegségek jártak a fejemben. 
 	Reniszenb megkönnyebbülten felsóhajtott:
 	– Akkor jó. Már azt hittem... nem is tudom, mit hittem. 
 	MÁSODIK FEJEZET – Áradás harmadik havának 4. 
 	napja
 	I. 
 	Szatipi Jahmoszéval beszélt. A magas, fülsértő
 	hangnak, amit megütött, csak ritkán változott a tónusa. 
 	– Ki kel ál nod magadért. Ez a véleményem! Soha nem fognak megbecsülni, ha ki nem ál sz magadért. Apád csak mondja a magáét, hogy ezt kel megcsinálni meg azt, és hogy miért nem csináltad meg. Te meg csak hal gatsz béketűrően, és hajtogatod, hogy „Igen, igen...", és bocsánatot kérsz olyasmikért, amikről ő azt mondja, hogy meg kel ett volna csinálni, de amik – az istenek a tanúim! –
 	olykor teljesen kivihetetlenek! Apád úgy kezel téged, mint egy gyereket, mint egy felelőtlen kamaszt! Mintha Ipivel volnál egyidős. 
 	Jahmosze csendesen mondta:
 	– Apám egyáltalán nem úgy bánik velem, mint Ipivel. 
 	– Ma, ez aztán tényleg igaz! – csapott le Szatipi megújuló hévvel az új témára. – Odavan azért az elkapatott kölyökért! 
 	Ipi napról napra elviselhetetlenebb. Csak járkál le-föl nagyképűen, és ha csak teheti, semmit sem dolgozik. Úgy csinál, mintha minden nehezére esne, amire kérik! 
 	Szégyen, gyalázat! És mindezt azért, mert tudja: apa mindent el fog nézni neki, és a pártját fogja. 
 	Neked és Szobeknek keményen fel kéne lépnetek el ene. 
 	Jahmosze vál at vont:
 	– Mi haszna? 
 	– Jahmosze, megőrjítesz! Ez aztán rád val ! Nincs benned semmi küzdőszel em! Puha vagy, tikár egy nő! Apád bármit mond, te azzal rögtön egyetértesz! 
 	– Nagyon szeretem apámat. 
 	– Igen, és ő ezt jól ki is használja! Te békésen fogadsz minden szidást, és folyton bocsánatot kérsz azért, ami nem is a te hibád. Ki kéne nyitnod a szádat, és visszabeszélni apádnak, ahogy Szobek. Szobek aztán nem fél senkitől! 
 	– Igen, de ne feledkezz meg arról, Szatipi, hogy apám bennem bízik meg, és nem Szobekben. Apám egyáltalán nem hagy semmit Szobekre. Mindig mindenben én döntök, és nem ő. 
 	– És éppen ezért kéne apádnak társtulajdonosként bevennie téged! Te képviseled apádat, amikor elutazik, te látod el a ká-papi teendőit, és mindent a te kezedre bíz –
 	de hivatalosan még sincs jogod semmihez! Ezt rendezni kel . Lassan középkorú leszel. Nem rendjén való, hogy még mindig gyerekként bánjanak veled. 
 	Jahmosze elbizonytalanodva mondta:
 	– Apám szereti a saját kezében tartani a dolgokat. 
 	– Pontosan! Azt szereti, ha a házban mindenki tőle függ –
 	
 	meg attól, hogy abban a pil anatban épp mi jut eszébe. Ez nem jól van így, és idővel csak romlani fog. Most, ha majd hazatér, határozottan elé kel ál nod, és azt kel mondanod neki, hogy írásos szerződést követelsz, hogy ragaszkodsz a helyzeted törvényesítéséhez. 
 	– Nem fog meghal gatni. 
 	– Hát akkor rá kel kényszerítened, hogy meghal gasson! 
 	Jaj, ha én férfi lehetnék! Én a helyedben tudnám, mit kel tennem! Néha azt érzem, hogy egy féreghez mentem feleségül. 
 	Jahmosze elvörösödött. 
 	– Meglátom, mit tehetek. Elképzelhető, igen, lehet, hogy esetleg beszélek majd apámmal... és megkérem... 
 	– Nem kérsz semmit! Követelned kel ! Hát nem te vagy a jobbkeze? Nincs is más, akit maga helyett itt hagyhatna. 
 	Szobek túl szertelen, apád benne nem bízik, Ipi meg még túl fiatal. 
 	– Hori is itt van. 
 	– Hori nem családtag. Apád hal gat rá, de hatalmat nem adna neki, csak a saját vérének. Látom már: te túl jámbor vagy és puha – az ereidben tej folyik vér helyett! Se velem, se a gyerekeinkkel nem törődsz. Amíg apád meg nem hal, a mi helyzetünk nem is fog rendeződni. 
 	Jahmosze mélyet sóhajtva kérdezte:
 	– Ugye, megvetsz engem, Szatipi? 
 	– Felmérgesítesz. 
 	– Hal gass ide: mondom neked, beszélek apámmal, ha hazatér. Tessék, megígérem. 
 	Szatipi maga elé mormolta:
 	– Jó, de vajon hogy fogsz vele beszélni? Mint egy férfi –
 	vagy mint egy kisegér? 
 	II. 
 	Kait a legkisebb gyerekével, Anhhal játszott. A pici lány most próbálta az első lépéseket, Kait pedig vidám szavakkal bátorította, letérdelt elé, 6s karját kinyújtva várta, amíg a baba bizonytalanul tántorogva, rogyadozó lábbal odaért az anyai ölelésbe. 
 	Kait éppen Szobeknek mutatta, hogy a kicsi milyen ügyes, de most észrevette, hogy Szobek nem is figyelt oda, hanem szép homlokát sűrű ráncokba vonva ül ott. 
 	– Jaj, Szobek, nem is nézted! Te nem is figjyelsz. 
 	Kicsikém, mondd meg apukának, hogy haszontalan, ha rád se néz. 
 	Szobek bosszúsan kifakadt:
 	– Van más dolgom is – igen, és van min idegeskedjek! 
 	Kait felült a sarkára, és a haját, amibe a kis Anh kapaszkodott, elsimította sötét szemöldökét. 
 	– Miért, valami baj van? 
 	Kait úgy beszélt, mint aki nemigen figyel a szavakra. 
 	Kérdése szinte teljesen gépies volt. Szobek mérgesen bökte ki:
 	– Az a baj, hogy nincs rám bízva semmi. Apám már öregember, 
 	akinek 
 	nevetségesen 
 	ódivatúak 
 	az
 	elképzelései, de mégis ragaszkodik hozzá, hogy ő diktáljon itt mindenben – és nem bíz semmit az én belátásomra. 
 	Kait a fejét csóválta, és bizonytalanul azt (tiondta:
 	– Hát igen, ez bizony baj. 
 	– Ha legalább Jahmosze kicsit határozottabb lenne, és támogatna engem, akkor volna remény, hogy apánkat meggyőzhetjük. De Jahmosze annyira gyáva! Szó szerint követi apánk minden egyes utasítását. 
 	Kait gyöngyöket csörgetett a kislánynak, és azt mormolta:
 	– Bizony, igaz. 
 	– A gerendák ügyében el fogom mondani apámnak, ha megjön, hogy saját belátásom szerint döntöttem. Sokkal kedvezőbb volt, hogy lenben fizettek, és nem olajban. 
 	
 	– Biztos vagyok benne, hogy neked van igazad. 
 	– Csakhogy apánk olyan makacsul ragaszkodik a saját elképzeléseihez, mint senki más! Méltatlankodni fog, és kiabál majd, hogy: „Megmondtam neked, hogy ezt az üzletet olajban kösd! Mindent rosszul csináltok, ha nem vagyok itt. Ostoba kölyök vagy, aki nem ért semmihez!" 
 	Tudja vajon, hogy hány éves vagyok? Nem fogja fel, hogy javakorabeli férfi lettem – ő meg már nem az! Azt éri el a rendelkezéseivel, meg azzal, hogy nem hajlandó semmilyen szokatlan ügyletet szentesíteni, hogy nem a legjobb üzleteket kötjük. A meggazdagodáshoz muszáj kockázatot is vál alni. Én látom a távlatokat, és van bennem bátorság. Apánkról egyiket sem lehet elmondani. 
 	Kait szeme a gyereken volt, miközben lágyan azt mondta:
 	– Szobek, te olyan bátor vagy és okos! 
 	– De ezúttal, ha beleköt abba, amit csináltam, és szidalmazni mer, én megmondom neki a magamét! Ha nem kapok szabad kezet, itt hagyom! Elmegyek innen! 
 	Kait éppen kinyújtotta a kezét a gyerek felé, de a mozdulatot félbehagyva hirtelen odafordult Szobekhez. 
 	– Elmész? És hová? 
 	– Valahová! Tűrhetetlen helyzet, hogy egy akadékoskodó, pökhendi öregember zsarnokoskodjon fölöttem, és szidalmazzon, miközben még esélyt sem ad, hogy megmutassam, mire vagyok képes. 
 	– Na nem! – mondta Kait élesen. – Ezt már nem, Szobek. 
 	Szobek a feleségére bámult: Kait hanghordozásának hirtelen megváltozása miatt figyelt fel. Annyira megszokta beszéd közben Kait megnyugtató kontrazását, hogy már nem is számolt vele, mint élő és gondolkozó nővel. 
 	– Hogy érted ezt, Kait? 
 	– Úgy értem, hogy nem hagyom, hogy elmenjen az eszed. 
 	Apádé az egész birtok: a földek, az ültetvények, a marhák, a fa, a len -minden! Amikor apád meghal, mindez a miénk lesz, a tiéd meg Jahmoszéé, meg a gyerekeinké. De ha te összeveszel apáddal és elmész, akkor ő a te részedet szétoszthatja Jahmosze és Ipi között – Ipit úgyis túlzottan szereti. Ezt Ipi is tudja, és ki is használja. Nem szabad Ipi kezére játszanod. Neki jönne a legjobban, ha összevesznél Imhoteppel, és elmennél. Gondolnunk kel a fjy érékeinkre. 
 	Szobek csak bámulta. Aztán meglepetten fölnevetett. 
 	– Ti nők aztán tudtok meglepetést szerezni! Fogalmam se volt arról, Kait, hogy ilyen heves is tudsz lenni. 
 	Kait nyomatékkal tette hozzá:
 	– Ne vitatkozz apáddal! Me beszélj vissza neki! Légy bölcs, még egy kis ideig! 
 	– Lehet, hogy igazad van. De ez még évekig mehet így tovább! 
 	Apámnak 
 	be 
 	kéne 
 	vennie 
 	minket
 	társtulajdonosokként. 
 	Kait a fejét rázta:
 	– Azt nem fogja megtenni. Magyon szereti fölemlegetni, hogy mindannyian az ő kenyerét esszük, hogy mind tőle függünk, és hogy nélküle nem is volnánk sehol. 
 	Szobek fürkészően nézett Kaitra. 
 	– Te nem nagyon kedveled apámat, Kait. 
 	De Kait már újra a totyogó gyerek fölé hajolt:
 	– Gyere ide, csil agom, nézd, itt a babád! Na gyere, gyere... 
 	Szobek csak nézte a fekete hajú, lehajló fejet. Aztán, némileg zavarodott arckifejezéssel, kiment. 
 	III. 
 	Esza magához hívatta az unokáját, Ipit. 
 	A jóképű, elégedetlen arckifejezesű tacskó most ott ál t előtte, és Esza magas fejhangon szidta, miközben fénytelen szemével fürkészve nézett rá. Bár már nem sokat látott, a lényeget mindig észrevette. 
 	
 	– Mit hal ok rólad? Hogy ezt se akarod csinálni, meg azt se? Hogy csak a bikákkal akarsz foglalkozni, de Jahmoszéval nem szeretsz menni, és nincs kedved felügyelni az ültetvényen? Hová jut a világ, ha a magadfajta gyerekek megmondják, hogy mit csinálnak és mit nem? Ipi mogorván válaszolt:
 	– Nem vagyok már gyerek. Felnőttem. Akkor meg miért kezelnek még mindig gyerekként? ügy osztanak be erre vagy arra a munkára, hogy nekem nincs beleszólásom, és még külön járadékot sem kapok! Folyton Jahmosze parancsolgat nekem! Mit képzel magáról Jahmosze, ki ő? 
 	– Jahmosze a bátyád, és ő felel itt mindenért, amikor a fiam, Imhotep elutazik. 
 	– Jahmosze ostoba, lassú és ostoba. Nekem sokkal több eszem van nála. És Szobek is ostoba, akármennyit fecseg, és dicsekszik az okosságával! Apám megírta már és mondta is, hogy azt a munkát végezzem, amit én magam választok... 
 	– Azaz semmit – szólt közbe Esza. 
 	– ...és hogy több ételt és italt kel kapnom, meg hogy ha meghal ja, hogy nem vagyok elégedett és nem bántak velem rendesen, akkor nagyon mérges lesz. 
 	Miközben beszélt, ravasz mosoly görbítette fel az ajkát. 
 	– El vagy kényeztetve, te kölyök! – mondta Esza energikusan. – És ezt Imhotepnek is meg fogom mondani. 
 	– Nem, nem, nagymama, te nem tennél ilyet! 
 	Ipi mosolya megváltozott: most behízelgő lett, bár kissé pimasz. 
 	– Nagymama, te meg én vagyunk a család esze. 
 	– Hogy te milyen szemtelen vagy! 
 	– Apám hal gat a szavadra, tudja, hogy bölcs vagy. 
 	– Az meglehet... tényleg hal gat rám... de nincs rá szükségem, hogy erről felvilágosíts! 
 	Ipi nevetett. 
 	– Jobban tennéd, nagymama, ha az én oldalamra ál nál! 
 	– Miféle beszéd ez, milyen oldalakról beszélsz? 
 	– A bátyáim nagyon elégedetlenkednek. Te ne tudnád? 
 	Persze hogy tudod. Henet mindenről beszámol neked. 
 	Szatipi éj el-nappal uszítja Jahmoszét, amikor csak a keze közé tudja kaparintani. Szobek pedig bolondot csinált magából a gerendák eladásakor, most meg fél, hogy apám őrjöngeni fog, ha megtudja. Meglátod, nagymama, egy-két éven belül én leszek apám társtulajdonosa, és az én kívánságaim szerint fog cselekedni mindenben. 
 	– Pont téged tenne társtulajdonossá, a legfiatalabbat? 
 	– Ugyan, mit számít a kor? Apám kezében van a hatalom –
 	én meg tudok apámmal bánni. 
 	– Ez gonosz beszéd – mondta Esza. 
 	Ipi halkan folytatta:
 	– Nagymama, te nem vagy bolond, tudod jól, hogy apám –
 	minden hangoskodása el enére – valójában gyenge ember... 
 	Elharapta a szót, mert észrevette, hogy Esza elfordította az arcát, és valamit meglátott Ipi vál a fölött. Ipi is odanézett, és Henetet pil antotta meg közvetlenül maga mögött. 
 	– Imhotep tehát gyenge ember? – kérdezte szokásos halk, siránkozó hangján Henet. – Szerintem nem nagyon fog örülni, ha meghal ja, hogy ezt mondtad róla. 
 	Ipi gyorsan, zavartan felnevetett. 
 	– De te nem mondod el neki, Henet... Jó, Henet...? Ígérd meg, légy szíves...! Kedves Henet...! 
 	Henet Esza felé siklott. Panaszos hangját kissé megemelte:
 	– Hát persze, én soha nem akarok bajkeverő lenni, tudjátok... Én titeket mind odaadóan szeretlek. Semmit nem szoktam visszamondani, csak ha kötelességemnek érzem. 
 	– Csak viccelődtem nagymamával, ennyi az egész –
 	mondta Ipi. – El is mondom apámnak. Ő úgyis tudni fogja, hogy ezt nem gondoltam komolyan. 
 	Kurtán, élesen odabiccentett Henetnek, és kiment a szobából. 
 	Henet utánanézett, és így szólt Eszához:
 	– Remek fiú... remek, jól nevelt fiú. És milyen bátran beszél! 
 	Esza élesen válaszolt:
 	– Veszélyesen beszél! Nem tetszenek nekem a dolgok, amik a fejében járnak. A fiam túlságosan kedvez neki. 
 	– Ki ne kedvezne neki? Hiszen olyan jóképű, csinos fiú! 
 	– A jóság több, mint a szépség – mondta Esza élesen. Pár pil anatig hal gatott, majd lassan azt mondta:
 	– Henet, én aggódom. 
 	– Aggódsz, Esza? De hát min kéne neked aggódnod? A gazda mindenesetre hamarosan hazatér, és akkor minden rendben lesz. 
 	– Igen? Majd meglátjuk. 
 	Megint hal gatott, majd megkérdezte:
 	– Jahmosze unokám a házban van-e? 
 	– Pár perce láttam: épp a veranda felé tartott. 
 	– Menj, mondd meg neki, hogy beszélni szeretnék vele. 
 	Henet kiment. Jahmoszét a hűvös, színes oszlopú verandán találta, és átadta neki Esza üzenetét. Jahmosze a hívásra azonnal bement. 
 	Esza parancsoló hangon szólalt meg:
 	– Jahmosze, Imhotep hamarosan megjön. Jahmosze kedves arca felderült. 
 	– Igen, az nagyon jó lesz. 
 	– Minden rendben várja? Jól mentek a dolgok? 
 	– Apám rendelkezéseit követve mindent megtettem, ami csak tőlem telt. 
 	– És Ipit il etően? 
 	Jahmosze felsóhajtott. 
 	– Apám túlságosan elnéző vele. Ez nem válik a fiú javára. 
 	– Ezt világosan meg kel mondanod Imhotep-nek. 
 	Jahmosze kétkedve nézett Eszára. Esza határozottan tette hozzá:
 	– Én majd támogatlak. 
 	Jahmosze sóhajtva mondta:
 	– Néha mintha nem is volna más, csak a nehézségek. De minden jó lesz majd, ha apám hazajön. Akkor meghozhatja a saját döntéseit. Olyan nehéz a távol étében úgy tenni mindent, ahogy ő szeretné – különösen, hogy nincs is valódi hatalmam, és csak a megbízottja vagyok. 
 	Esza nyomatékosan mondta:
 	– Te jó fiú vagy, hűséges és melegszívű. Jó férj is vagy, mert a mondás szerint viselkedsz, miszerint a férfi szeresse feleségét és teremtsen otthont neki, töltse meg a hasát, és adjon rá ruhát, és gondoskodjon számára drága kenőcsökről, és vidítsa fel a szívét, amíg csak él. De van egy további elvárás is, és az így szól: Ne engedd, hogy ő
 	legyen az úr. A te helyedben, unokám, én ezt jól megszívlelném... 
 	Jahmosze ránézett, elvörösödött, és elfordult. 
 	HARMADIK FEJEZET Áradás harmadik havának 14. 
 	napja
 	Sürgés-forgás, készülődés volt készültek a cipók, kacsákat sütöttek, újhagyma, fokhagyma és mindenféle fűszer il ata terjengett. A nők parancsokat kiabáltak, a szolgák
 	I. 
 	mindenfelé. A konyhában százával szaladgáltak. 
 	Mindenki azt suttogta: „A gazda... jön a gazda...". 
 	Reniszenbnek, aki segített füzéreket fonni pipacsból és lótuszvirágból, 
 	izgatott boldogság árasztotta el a szívét. Hazajön az apja! Reniszenb az elmúlt hetek alatt észrevétlenül visszail eszkedett régi élete kereteibe. Az idegenségérzet és feszélyezettség, amit eleinte érzett – ő úgy vélte: Hori szavai miatt –, elmúlt. Újra a régi Reniszenb lett, ahogy Jahmosze, Szatipi, Szobek és Kait is a régiek voltak. Most pedig ugyanaz a sürgésforgás zajlott, ami régen is, amikor Imhotep érkezését várták, üzenet érkezett, hogy még az éj leszál ta előtt megjön. Egy szolgát ál ítottak a folyópartra, hogy jelezze a gazda érkezését, s most hirtelen tisztán felharsant a hangja, megadta a megbeszélt jelet. 
 	Reniszenb ledobta kezéből a virágokat, és kiszaladt a többiekkel. A parti kikötőhely felé siettek mind. Jahmosze és Szobek már ott voltak a falusiak kis csoportjától övezve: a halászok és a mezei munkások mind izgatottan kiabáltak és mutogattak. 
 	Igen, ott volt: a négyzet alakú, nagy vitorlájú bárka gyorsan haladt fölfelé a folyón, az északi szél pocakosra dagasztotta a vitorlát. Mögötte haladt a konyha-uszály, tele nőkkel és férfiakkal. Reniszenb hamarosan ki tudta venni apját, aki egy lótuszvirágot tartva ült, s volt vele valaki, akit Reniszenb énekesnőfélének gondolt. 
 	A parti kiabálás felerősödött, Imhotep üdvözlőn intett, a hajósok húztákvonták a köteleket. Isten hozta a gazdát! –
 	hal atszott, istenek nevei röpködtek, hálaadások a gazda szerencsés hazatéréséért – és pár perc múlva Imhotep partra szál t, üdvözölte családját, és válaszolt az etikett szerinti hangos köszöntésekre. 
 	– Dicsőség Szobeknek, Néith fiának, aki a vízen utadat vigyázta! 
 	– Dicsőség Ptahnak, a memphiszi falaktól délre, aki közénk hozott! 
 	– Dicsőség Rének, aki mindkét Birodalomban világít! 
 	Reniszenb előrefurakodott, az általános izgalom megrészegítette. Imhotep fontossága tudatában kihúzta magát, és Reniszenbnek hirtelen az jutott eszébe: „Milyen alacsony! Emlékezetem szerint sokkal magasabb volt!" 
 	Reniszenb már-már kiábrándulást érzett. 
 	Vajon az apja lett kisebb? Vagy az ő emlékezete csal? 
 	Apja mindig nagyszabású emberként élt benne, aki zsarnoki volt, gyakran akadékoskodó, és mindenkit kioktatott. Őt néha néma kuncogásra késztette
 	– de akkor is, személyiség volt. Most meg itt ez a kicsi, köpcös, idősödő férfi, akin látszik, hogy el van telve magával, de valahogy mégsem tesz nagy benyomást... Mi történt Reniszenbbel? Hogy juthatnak eszébe ilyen áruló gondolatok? 
 	Imhotep, miután befejezte a hangos, szertartásos frázisokat, immár a személyes üdvözléseket ejtette meg. 
 	Megölelte fiait. 
 	– A, itt az én jó Jahmoszém, aki csupa mosoly, biztos vagyok benne, hogy szorgalmas voltál a távol étemben... És itt van Szobek, az én jóképű fiam, aki még mindig szeret szívből örülni, látom! És itt van Ipi is, az én legkedvesebbem, hadd nézzelek meg, ál j egy kicsit messzebb... úgy. Megnőttél, szinte már férfi vagy! Mennyire örül a szívem, hogy újra megölelhetlek! És Reniszenb is, az én 
 	kedves 
 	leányom, 
 	újra 
 	itthon. 
 	Szatipi, 
 	Kait, 
 	hasonlóképpen kedves leányaim... És Henet is, az én hűséges Henetem... 
 	Henet ott térdelt előtte, a lábát ölelte, és tüntetően törölgette az örömkönnyeket. 
 	– Jó, hogy látlak, Henet... jól vagy? Boldog? Ugyanolyan odaadó vagy, mint mindig... ez jólesik a szívemnek... 
 	– És az én kiváló Horim is itt van, aki olyan okosan bánik az elszámolásokkal és a tol ával! Jól ment minden? 
 	Biztosan! 
 	Majd, amikor az üdvözlések befejeződtek, és a fogadás lármája kicsit csitulni kezdett, Imhotep felemelte kezét, csendet kért, és emelt hangon, tisztán beszélni kezdett:
 	– Fiaim, leányaim, barátaim! Újságot mondok nektek. Évek óta már, mint azt jól tudjátok, egy szempontból egyedül voltam. A feleségem – a ti édesanyátok, Jahmosze és Szobek – és a nővérem is – a te édesanyád, Ipi –
 	mindketten több éve elmentek Oziriszhoz. ügyhogy, Szatipi és Kait, hoztam nektek egy új nővért, akivel megosztjátok majd az otthonotokat. Mézzétek, ő az én ágyasom, Nofret, akit szeretni fogtok az én kedvemért. Az északi Memphiszből jött el velem, és itt fog lakni veletek, ha én megint elmegyek. 
 	Ahogy beszélt, kézen fogva maga elé húzott egy nőt. Az megál t, a fejét hátravetve, a szemét összehúzva: fiatal volt, gőgös és gyönyörű. 
 	Reniszenb nagyon meglepődött, és azt gondolta: „De hisz még egész fiatal! Talán még nálam is fiatalabb!" 
 	Nofret egész nyugodtan ál t. Halvány mosoly játszott az ajkán, ami inkább csúfondárosnak volt mondható. Nem is igen igyekezett jó benyomást tenni. 
 	Szemöldöke nagyon egyenes volt és fekete, a bőre szép bronzszínű, a szempil ája pedig olyan hosszú és sűrű, hogy a szemét alig lehetett látni tőle. 
 	A megdöbbent családtagok csak bámultak némán. 
 	Imhotep, kis bosszúsággal a hangjában, megszólalt:
 	– Gyertek már, gyerekek, üdvözöljétek Nof-retet! Hát nem tudjátok, hogyan kel apátok ágyasát üdvözölni, amikor a házába hozza? 
 	Az üdvözlések csikorogva, akadozva elhangzottak. 
 	Imhotep 
 	szívélyességet 
 	erőltetett 
 	magára, 
 	umivel
 	alighanem feszengését palástolta, és vidáman kiáltotta:
 	– Így már mindjárt jobb! Nofret, téged most Szatipi, Kait és Reniszenb elkalauzol a nők szobáiba. Hol vannak a csomagok? Partra hozták már a csomagokat? 
 	A kerek tetejű utazóládákat éppen akkor hordták le a hajóról. Imhotep Nofrethez fordult:
 	– Az ékszereid és a ruháid itt vannak, biztonságban. Menj, és felügyelj az elhelyezésüknél. 
 	Miután a nők együtt elmentek, Imhotep a fiaihoz fordult. 
 	– És mi a helyzet a birtokon? Minden rendben van? 
 	– A lenti földeken, amelyeket Mehte bérel... -kezdte Jahmosze, de apja félbeszakította:
 	– A részletek most várhatnak, jó Jahmoszém. A mai este az örvendezésé. Holnap majd te meg én meg Hori leülünk, és megbeszéljük az üzleti dolgokat. Gyere ide, Ipi, kisfiam, menjünk együtt a házhoz! Hogy megnőttél... már magasabb vagy, mint én! 
 	Szobek savanyú ábrázattal lépkedett apja és Ipi mögött. 
 	Jahmosze fülébe sutyorgott:
 	– Ékszerek és ruhák, hal ottad? Erre ment el az északi földek nyeresége! A mi nyereségünk! 
 	– Csend! – súgta Jahmosze. – Apánk még meghal ja. 
 	– Na és? Én aztán nem félek tőle, mint te. 
 	A házba érve Henet Imhotep szobájába ment, hogy elkészítse a fürdőt. Csupa mosoly volt az arca. Imhotep egy kicsit 
 	visszavett 
 	a 
 	magára 
 	erőltetett, 
 	védekező
 	szívélyességből:
 	– Nos, Henet, mit szólsz a választásomhoz? 
 	Bár eltökélte, hogy akaratát mindenkitől függetlenül keresztülviszi, azt azért jól tudta, hogy Nofret érkezése vihart fog kavarni a családban -legalábbis a nők körében. Henet más volt – az ő odaadására feltétel nélkül számíthatott. Most sem okozott neki csalódást. 
 	
 	– Gyönyörű lány! Egészen csodálatos! Micsoda haj, micsoda tagok! Méltó hozzád, Imho-tep! Mit mondhatnék ennél többet? Drága elhunyt feleséged is örül, ha látja, milyen társat választottál napjaid megédesítőjéül. 
 	– Úgy gondolod, Henet? 
 	– Biztos vagyok benne, Imhotep. Annyi évig gyászoltad őt, ideje most már, hogy újra élvezd az életet. 
 	–Te jól ismerted szegény feleségemet... én is azt éreztem, hogy ideje megint úgy élnem, ahogy egy férfinak kel . Ööö... 
 	khm... előfordulhat, hogy a fiaim feleségeinek és a lányomnak... netán ez a dolog nem lesz az ínyére? 
 	– Jobban teszik, ha elfogadják – mondta Henet. – Nem tőled függenek-e mindannyian ebben a házban? 
 	– De bizony, úgy van – mondta Imhotep. 
 	– Te jóságosan eteted és ruházod őket: jólétük csakis a te erőfeszítéseidnek a gyümölcse. 
 	– Igen, ez igaz – sóhajtott Imhotep. – Ál andóan érettük munkálkodom. Kétlem, hogy felismernék, mi mindennel tartoznak nekem. 
 	– Eszükbe kel idézned – mondta Henet bólogatva. – Én, a te alázatos és odaadó Heneted, sosem feledem, hogy mivel tartozom neked, de a gyerekek néha szelesek és önzők, és azt hiszik, hogy ők a fontosak. Közben észre sem veszik, hogy csupán a te utasításaidat hajtják végre. 
 	– Ez tényleg pontosan így van – mondta Imhotep. –
 	Mondtam én mindig, hogy okos teremtés vagy te, Henet. 
 	Henet felsóhajtott:
 	– Bárcsak a többiek is így gondolnák! 
 	– Mire célzól? Csak nem gorombán bánt veled valaki? 
 	– Nem, dehogy... azaz nem szándékosan... nekik az magától értetődik, hogy én szünet nélkül dolgozom, amit persze boldogan teszek, de azért egy kedves vagy dicsérő
 	szó jólesne néha. 
 	– Azt tőlem mindig megkapod – mondta Imhotep. – És ne feledd: ez a ház neked mindig az otthonod marad. 
 	– Túl kedves vagy hozzám, gazda! 
 	Henet elhal gatott, majd hozzátette:
 	– A rabszolgák készen ál nak a forró vízzel a fürdőben, s ha majd megfürödtél és felöltöztél, anyád kéret magához. 
 	– Á, az anyám? Igen, igen... persze... 
 	Imhotep hirtelen kicsit ideges lett. Zavarát leplezve gyorsan így szólt:
 	– Természetesen... én magam is így terveztem... Mondd meg Eszának, hogy megyek! 
 	II. 
 	Esza a legszebb redőzött lenvászon ruhájában volt, és kaján élvezettel figyelte a fiát. 
 	– Isten hozott, Imhotep! Hát hazatértél hozzánk... és amint hal om, nem is egyedül. 
 	Imhotep kihúzta magát, és némileg röstelkedve mondta:
 	– Ó, szóval hal ottad! 
 	– Persze. Mint a felzavart méhkas, olyan a ház az újságtól. 
 	Azt mondják, a lány szép és elég fiatal. 
 	–Tizenkilenc éves, és... ööö... nem csúnya. Esza kaján, öregasszonyos vihogást hal atott. 
 	– Hát igen – mondta –, a legnagyobb ostobaságokat a vén bolondok csinálják. 
 	– Kedves anyám, igazán nem értem, hogy miről beszélsz! 
 	Esza higgadtan válaszolt:
 	– Mindig is bolond voltál, Imhotep. 
 	Imhotep még jobban kihúzta magát, és dühösen hebegett valamit. Mert bár általában tudatában volt a maga fontosságának, az anyja mindig rést tudott ütni önbecsülése páncélján. Anyja jelenlétében úgy érezte, hogy egyre kisebb lesz. A csaknem teljesen világtalan szemek gunyoros csil ogásától folyton összezavarodott. Mi tagadás, anyja soha nem volt valami túlzott véleménnyel a fia képességeiről. És bár Imhotep tudta, hogy saját önértékelése a valós, az anyja véleménye pedig csak elhanyagolható anyai hóbort, boldog beképzeltségét az anyai hozzáál ás mégis mindig sikeresen megfúrta. 
 	– Talán szokatlan, ha egy férfi ágyast visz az otthonába? 
 	– Egyáltalán nem szokatlan. A férfiak rendszerint bolondok. 
 	– Nem látom be, hol itt a bolondság! 
 	– Gondolod, hogy ennek a lánynak a jelenléte majd a harmóniát fogja előmozdítani a házban? Szatipi és Kait magánkívül lesz tőle, és mindkettő tüzelni fogja majd a férjét. 
 	– Mi közük van nekik ehhez? Miféle jogcímük lenne a tiltakozásra? 
 	– Semmilyen. 
 	Imhotep elkezdett le-föl járni dühében. 
 	– Nem tehetek-e, amit akarok, a saját házamban? Hát nem támogatom a fiaimat, feleségestül? A kenyeret, amit esznek, nem nekem köszönhetik? Nem ezt mondogatom nekik szünet nélkül? 
 	– Túlságosan is szereted erre emlékeztetni őket, Imhotep. 
 	– Ez az igazság. Tőlem függenek mindannyian! 
 	– És biztos vagy abban, hogy ez jó így? 
 	– Azt akarod mondani, hogy nem helyes, ha egy férfi támogatja a családját? 
 	Esza felsóhajtott. 
 	– Dolgoznak neked, ne felejtsd el! 
 	– Azt várod tőlem, hogy semmittevésre buzdítsam őket? 
 	Persze hogy dolgoznak. 
 	– Felnőttek már, legalábbis Jahmosze és Szobek már jócskán felnőtt. 
 	– Szobekből hiányzik az ítélőképesség. Mindent rosszul csinál. Ráadásul gyakran szemtelen is, amit nem fogok eltűrni. Jahmosze ugyan jó és engedelmes fiú... 
 	– Már nem kisfiú! 
 	– ...de néha kétszer vagy háromszor kel neki mondanom valamit, hogy egyszer felfogja. Nekem kel gondolnom mindenre, és ott kel lennem mindenütt. Ha távol vagyok, folyton írnokoknak diktálok: részletes utasításokat, hogy a fiaim végre tudják hajtani őket... Alig pihenek, alig alszom valamit! És most, hogy hazajöttem, egy kicsit élvezni a megszolgált békességet, máris itt az új gond! Anyám, még te is kétségbe vonod a jogomat, hogy más férfiakhoz hasonlóan ágyast tartsak. Mérges vagy... – Esza félbeszakította:
 	– Én nem vagyok mérges. Engem ez elszórakoztat: érdekes lesz figyelni majd, hogy mi folyik a házban... de akkor is azt mondom, hogy mikor újra északra mégy, ezt a lányt legjobb, ha magaddal viszed! 
 	– Itt a helye a házamban. És jaj annak, aki rosszul mer bánni vele! 
 	– Nem rossz bánásmódról van itt szó. Hanem arról, hogy ne feledd: a száraz tarlót könnyű felégetni! Mondják: „Nem jó hely az, ahol sok nő van..." 
 	Esza egy kis szünetet tartva folytatta:
 	– Nofret gyönyörű. De emlékezz erre: „A férfiak bolondulnak a nők sugárzó tagjaiért, ám egy szempillantás, és azok színehagyott vörös kővé lesznek..." 
 	Hangja egyre mélyebb lett, ahogy idézte:
 	– „Múló semmiség, röpke, álomhoz hasonló, é s végül eljő a halál..." 
 	NEGYEDIK FEJEZET Áradás harmadik havának 15. 
 	napja
 	I. 
 	Imhotep 
 	baljóslatú 
 	csendben 
 	hal gatta 
 	Szobek
 	
 	magyarázkodását a gerendaügyletről. Arca vörösre változott, a homlokán pedig egy kis ér lüktetett. 
 	Szobek könnyed nemtörődömsége kezdte elveszíteni a kezdeti lendületet. Magabiztosan akarta elővezetni a dolgot, de apja homlokráncolását látva mégis hebegni kezdett, elbizonytalanodott. 
 	Imhotep végül türelmetlenül félbeszakította:
 	– Igen, igen, igen! Azt hitted, hogy te jobban tudod, mint én, figyelmen kívül hagytad az utasításaimat- mindig ugyanaz van, hacsak itt nem vagyok, hogy személyesen ügyeljek mindenre! 
 	Felsóhajtott:
 	– Mi lenne veletek, fiúk, ha én nem volnék... el se tudom képzelni! 
 	Szobek konokul folytatta:
 	– Volt rá esély, hogy sokkal jobban fog így fizetni, hát vál altam a kockázatot. Nem lehet mindig kicsinyes és óvatos az ember! 
 	– Hát tebenned aztán az óvatosságnak egy szikrája sincs, Szobek! Meggondolatlan vagy, túl ságosan vakmerő, és mindig rosszul döntesz. 
 	– Hát kapok-e bármikor is lehetőséget, hogy esetleg jó döntéseket hozzak? 
 	Imhotep barátságtalanul vetette oda:
 	– Ezúttal megpróbáltad... kifejezett utasításom el enére! 
 	– Utasítások! Muszáj nekem mindig utasításokat követnem? Felnőtt ember vagyok! 
 	Imhotep már nem próbálta fékezni magát, kiabálni kezdett:
 	– Hát ki etet téged, ki ruház? Ki gondol a jövőre? Ki az, aki ál andóan szeme előtt tartja a jólétedet – mindannyiótok jólétét? Amikor a folyó olyan alacsonyan ál t, hogy már éhínség fenyegetett bennünket, nem megszerveztem, hogy északról küldjenek nektek élelmet? Szerencsétek, hogy ilyen apátok van, aki mindenre gondol! És mit kérek cserébe? 
 	Csak 
 	hogy 
 	dolgozzatok 
 	keményen, 
 	képességeitek szerint, és engedelmeskedjetek az utasításaimnak, amiket elküldök nektek... 
 	– Igen! – kiabált vissza Szobek. – Azt várod tőlünk, hogy rabszolgaként dolgozzunk neked, hogy aztán aranyat és ékszereket vásárolhass az ágyasodnak! 
 	Imhotep dühösen közelített Szobekhez. 
 	– Pimasz kölyök! Hogy mersz apáddal így beszélni? 
 	Vigyázz magadra, különben azt találom mondani, hogy ez többé nem az otthonod, és mehetsz, amerre látsz! 
 	– És ha te nem vigyázol, hát én hagylak itt! Tudd meg, hogy nekem vannak ötleteim, csupa Jó ötlet, amik gazdagságot hoznának, ha nem volna kicsinyes óvatoskodással megkötve a kezem, és ha azt tehetném, amit szeretnék. 
 	– Befejezted? 
 	Imhotep hangja nem sok jót ígért. Szobek, aki most már valamennyire kibeszélte a mérgét, dühösen morogta:
 	– Igen, be... nincs több mondanivalóm... jelenleg. 
 	– Akkor menj, és nézd meg a csordát! Ez nem a lustálkodás ideje. 
 	Szobek sarkon fordult, és hosszú léptekkel, dühösen elindult. Nofret nem messze ál t onnan, és ahogy Szobek elment mel ette, ő oldalvást ránézett, és felnevetett. A nevetés Szobek arcába kergette a vért, és dühösen dobbantott egyet Nofret felé. Nofret mozdulatlan maradt, s csak nézte Szobeket megvetően, félig lehunyt pil ákkal. 
 	Szobek mormolt valamit, majd továbbment. Nofret megint nevetett, és lassan arrafelé sétált, ahol Imhotep most már Jahmoszét szólította meg. 
 	– Mi ütött beléd, hogy megengedted Szobeknek ezt az ostobaságot? – kérdezte ingerülten. – Meg kel ett volna akadályoznod! Hát nem tanultad még meg, hogy a kereskedéshez semmi érzéke sincs? Azt hiszi, hogy majd minden úgy lesz, ahogy ő szeretné. 
 	Jahmosze bocsánatkérően mondta:
 	– Nem is tudod, milyen nehéz nekem, apám. Te mondtad, hogy bízzam a gerendák eladását Szobekre. Ezért hát szükséges volt az is, hogy az ő ítélőképességére legyen bízva a döntés. 
 	– Ítélőképesség? Miféle ítélőképesség? Neki az nincs! Azt kel tennie, amit én mondok neki, a te dolgod pedig az, hogy rákényszerítsd: szorulszóra azt tegye! 
 	Jahmosze e Ipirult. 
 	– Én kényszerítsem? De hát milyen hatalmam van nekem erre? 
 	– Hogyhogy milyen hatalmad? Hát amit tőlem kapsz! 
 	– De valódi státusom nincs. Ha esetleg törvényesen a társad lennék... 
 	Abbahagyta, 
 	mert 
 	Nofret 
 	bejött. 
 	Nofret 
 	ásítozva
 	csavargatott egy piros pipacsot a kezében. 
 	– Imhotep, nem jössz a tóhoz, a kis pavilonba? Ott jó hűs van, és gyümölcs meg kedasör vár rád. Mostanra már biztosan kiadtad minden utasításodat. 
 	–Mindjárt, Nofret... mindjárt. 
 	Nofret lágy, mély hangon mondta:
 	– Most jöj ! Azt akarom, hogy most jöj ! 
 	Imhotepnek tetszett a dolog, bár egy kissé zavartnak látszott. Jahmosze gyorsan, még mielőtt apja bármit mondhatott volna, megszólalt:
 	– Ezt előbb beszéljük meg! Fontos. Arra akarlak kérni, hogy... 
 	Nofret egyenesen Imhotephez intézte szavait, és hátat fordított Jahmoszénak:
 	– Hát nem azt teszed, amit te akarsz, a saját házadban? 
 	Imhotep élesen szólt oda Jahmoszénak:
 	– Majd máskor, fiam. Majd máskor. 
 	Elment Nofrettel, Jahmosze meg a verandáról nézett utánuk. 
 	Szatipi jött ki a házból, és odaál t mel é. – Na – kezdte sürgetően –, beszéltél vele? Mit mondott? 
 	Jahmosze sóhajtott. 
 	– Ne légy olyan türelmetlen, Szatipi! Ez most nem volt... 
 	alkalmas időpont. 
 	Szatipi dühösen felhorkant:
 	– Hát igen, te ezt szoktad mondani! Mindig ezt mondod. 
 	Pedig az az igazság, hogy félsz apádtól, olyan béketűrő
 	vagy, mint egy birka, csak bégetni mersz neki, és nem vagy képes férfi módra a sarkadra ál ni! Már nem is emlékszel rá, hogy miket ígértél nekem? Bizony, mondom neked, kettőnk közül én vagyok a férfi! Megígérted, azt mondtad:
 	„Megkérem apámat, rögtön, mikor hazatér, az első napon!" 
 	És mi történik...? 
 	Szatipi elhal gatott, de csak hogy levegőt vegyen, mert még korántsem fejezte be – azonban Jahmosze szelíden közbeszólt:
 	– Nincs igazad, Szatipi. Elkezdtem mondani neki, de félbeszakítottak minket. 
 	– Ki szakított félbe? 
 	– Nofret. 
 	– Nofret? Az a nő? Apádnak nem volna szabad megengednie, hogy az ágyasa közbeszóljon, amikor a legidősebb fiával az üzletről beszél. A nőknek nem szabad beavatkozniuk az üzleti dolgokba. 
 	Alighanem Jahmosze maga is azt szerette volna, ha Szatipi is tartja magát ahhoz az elvhez, amelyet oly bőbeszédűen ecsetelt – ám Jahmosze nem jutott szóhoz. A felesége feltartóztathatatlanul folytatta:
 	– Ezt apádnak azonnal meg kel ett volna vele értetnie. 
 	
 	– Az apám a nemtetszésnek a legkisebb jelét sem mutatta
 	-jegyezte meg Jahmosze szárazon. 
 	– Szégyen! – jelentette ki Szatipi. – Apádat ez a nő teljesen megbabonázta. Engedi neki, hogy úgy beszéljen és úgy cselekedjen, ahogy csak akar. 
 	Jahmosze elgondolkodva mondta:
 	– Nagyon szép nő... 
 	Szatipi horkantott:
 	– Ó, hát kinéz valahogy! De nincs modora! Semmi jólneveltség nincs benne! Mindenkivel goromba, és nem is érdekli senki. 
 	– Nem ti vagytok gorombák vele? 
 	– Én maga vagyok az udvariasság. Kait és én a legnagyobb előzékenységgel bánunk vele. Semmi olyasmi nem fog itt történni, amivel oda tudna szaladni panaszra apádhoz. Mi tudunk várni, Kait meg én. 
 	Jahmosze felkapta a fejét:
 	– Hogy érted, hogy tudtok várni? 
 	Szatipi sokatmondó nevetést hal atva befelé indult. 
 	– Úgy értem, ahogy egy nő érti – te meg semértenéd. 
 	Vannak módszereink... és fegyvereink is! Nofret jobban teszi, ha visszavesz ebből az arcátlanságból. Mert végül is mi egy nő élete? 
 	A ház hátsó szobáiban folyik, a többi nő között. 
 	Szatipi jelentőségteljesen beszélt. Még hozzátette:
 	– Apád sem lesz mindig itt... Újra el fog utazni az északi birtokaira. Akkor majd... meglátjuk. 
 	– De Szatipi...! 
 	Szatipi csak nevetett, kemény, magas hantion, és visszament a házba. 
 	II. 
 	A gyerekek a tónál szaladgáltak és játszadoztak. 
 	Jahmosze fiacskái jókötésű, helyes gyerekek voltak, mindketten 
 	jobban 
 	hasonlítottak 
 	Szatipira, 
 	mint
 	Jahmoszéra. Ott volt még Szobek három gyereke, akik közül a harmadik még csak most kezdett totyogni. És ott játszott Teti is, a komoly, szép arcú négyéves. 
 	Nevetgéltek, kiabáltak, labdáztak, és néha össze is vesztek, akkor pedig mérges gyereksírás hangzott fel élesen. 
 	Imhotep Nofrettel ült ott, és a sörét kortyolva azt mormolta:
 	– Hogy szeretnek a gyerekek a víznél játszani! Emlékszem, régen is így volt. De Hathorra, milyen lármásak! 
 	Nofret gyorsan helyeselni kezdett:
 	– Igen... pedig mennyire békés lehetne itt... Miért nem küldöd el őket arra az időre, amíg itt vagy? Hiszen ha a ház ura pihenésre vágyik, a többieknek il ő tiszteletet kel ene tanúsítaniuk! Nem így van? 
 	– Hát... én... – mondta tétován Imhotep. A gondolat új volt számára, de hízelgő. 
 	– Igazából nem zavarnak – mondta bizonytalanul. Majd nem túl meggyőzően hozzátette:
 	– Megszokták, hogy itt mindig kedvükre játszhatnak. 
 	– Ha nem vagy itthon, igen – mondta gyorsan Nofret. – De én úgy gondolom, hogy te nagyon sokat teszel a családodért, Imhotep, ezért nekik jobban ki kéne mutatniuk, hogy 
 	tisztában 
 	vannak 
 	a 
 	méltóságoddal 
 	és 
 	a
 	fontosságoddal. Túl jószívű vagy, túl engedékeny! Imhotep nyájasan sóhajtott. 
 	– Mindig ez volt a gyengém. A külső formákhoz sosem ragaszkodtam. 
 	– Éppen ezért ezek a nők, a fiaid feleségei kihasználják a jóságodat. Meg kel velük értetni, hogy amikor hazajössz pihenni, akkor csendnek és nyugalomnak kel itt lennie. 
 	Nézd csak, most odamegyek Kaithoz, és megmondom neki, hogy vigye el innen a gyerekeit, és a többieket is. 
 	
 	Akkor majd semmi nem zavarja a békédet és a nyugalmadat. 
 	– Milyen gondos vagy te, Nofret! Igen, remek lány vagy! 
 	Mindig ügyelsz a kényelmemre. 
 	Nofret halkan válaszolt:
 	– A te örömöd az enyém is. 
 	Felál t, és odament Kaithoz, aki a víz szélén térdelve játszott egy kishajóval, amit második cjyereke, egy elég elkényeztetettnek tűnő fiúcska próbált vízre bocsátani. 
 	Nofret kurtán annyit mondott:
 	– Kait, vidd el innét a gyerekeket! 
 	Kait értetlenül nézett fel rá:
 	– Vigyem el? Hogy érted ezt? Mindig itt szoktak játszani! 
 	– De ma más a helyzet. Imhotep nyugalmat szeretne. Ezek a te gyerekeid pedig lármáznak. 
 	Kait széles arca lángba borult. 
 	– Válogasd meg jobban a szavaidat, Nofret! Imhotep szereti nézni, ahogy az unokái itt játszanak. Mondta! 
 	– De nem ma – mondta Nofret. – Ő küldött, hogy mondjam meg neked: vidd be az egész lármás pereputtyot a házba, hogy ő itt békében ülhessen, velem. 
 	– Veled... 
 	Kait mégsem mondta ki, amit mondani akart. Inkább felál t, és odament a félig ülő, félig fekvő Imhotephez. Nofret követte. 
 	Kait minden köntörfalazás nélkül belevágott:
 	– Azt mondja az ágyasod, hogy vigyem innen el a gyerekeket. De miért? Mi rosszat csinálnak itt? Mi az oka, hogy el kel innen zavarni őket? 
 	– Azt hinné az ember, hogy a ház urának óhaja elégséges ok – mondta halkan Nofret. 
 	– Pontosan, pontosan! – mondta bosszúsan Imhotep. –
 	Miért kéne megokolnom bármit? Kinek a háza ez? 
 	– Szerintem ó'az, aki azt akarja, hogy a gyerekek ne legyenek itt! – fordult meg Kait, és tetőtől ta Ipig végigmérte Nofretet. 
 	– Nofret ügyel a kényelmemre, és arra, hogy jól érezzem magam – mondta Imhotep. – Más a házban erre soha nem gondol, kivéve talán szegény Henetet. 
 	– Akkor a gyerekek nem játszhatnak itt többé? 
 	– Ha én idejövök pihenni, akkor nem. 
 	Kait dühe hirtelen fel ángolt:
 	– Miért engeded, hogy ez a nő a saját véred el en fordítson? Minek jött ide? Hogy beleártsa magát a családunk szokásaiba, abba, ami min dig is úgy volt? 
 	Imhotep váratlanul üvölteni kezdett. Szükségét érezte, hogy igazolja magát. 
 	– Itt én mondom meg, hogy mi hogy van, nem te! Ti mind összetartotok, és úgy csináltok mindent, ahogy akartok, ahogy nektek megfelel. És amikor én, a ház ura hazajövök, az én kívánságaimmal méltó módon senki nem törődik. 
 	Pedig mondhatom, itt én vagyok az úr! Ál andóan a ti jólétetek érdekében tervezek és munkálkodom – és vajon hol érte a hála, figyelembe veszitek-e az óhajaimat? Nem! 
 	Először Szobek szemtelenkedett velem és viselkedett tiszteletlenül, 
 	most 
 	meg, 
 	Kait, 
 	te 
 	próbálsz 
 	itt
 	erőszakoskodni! Hát miért tartalak el én titeket? Vigyázz, vagy nem támogatlak tovább. Szobek úgyis azt emlegeti, hogy elmegy – akkor hát menjen, és vigyen magával téged is meg a gyerekeiteket is! 
 	Kait egy pil anatra teljesen megdermedt. Szögletes, egyszerű arcán semmilyen kifejezés nem látszott. 
 	Aztán olyan hangon válaszolt, amelyből minden érzés hiányzott:
 	– Beviszem a gyerekeket a házba. 
 	Egy-két lépést tett, és megál t Nofret mel ett. 
 	
 	– Ez a te műved, Nofret. Nem fogom elfelejteni. Nem, én nem fogom elfelejteni... 
 	ÖTÖD1K FEJEZET Áradás negyedik havának 5. napja I. 
 	Imhotep 
 	elégedetten 
 	felsóhajtott, 
 	amikor 
 	papi
 	kötelességét, a halotti szertartást befejezte. A rituálét aprólékos gonddal végezte, mert Imhotep minden tekintetben igen lelkiismeretes volt. Az italáldozatot szabályosan 
 	kiloccsantotta, 
 	il atszereket 
 	égetett, 
 	s
 	felajánlotta az előírásos ételeket és italokat. 
 	Most a sírral szomszédos sziklakamrában, ahol Hori várta, Imhotep újra átalakult földbirtokossá és üzletemberré. 
 	A két férfi üzleti ügyekről beszélt, az aktuális árakról, a gabonából, marhából és fából befolyó haszonról. 
 	Vagy félóra múltán Imhotep elégedetten bólintott. 
 	– Neked nagyon jó érzéked van az üzlethez, Hori! –
 	mondta. A másik elmosolyodott. 
 	– Úgy is kel , hogy legyen, Imhotep. Hiszen már hosszú évek óta az intéződ vagyok! 
 	– És milyen hűségesen szolgálsz! Nos, meg akarok veled beszélni
 	valamit. Ipiről van szó. Panaszkodik, hogy alárendeltnek érzi magát. 
 	– Még nagyon fiatal. 
 	– De nagyon rátermett, ügy érzi, hogy a bátyjai nem mindig viselkednek
 	vele megfelelően. Szobek gorombán és pöffeszkedve bánik vele, Jahmosze
 	ál andó óvatoskodása és bátortalansága pedig idegesíti. 
 	Ipi nemes és okos. 
 	Nem szereti, ha parancsolnak neki. Sőt azt mondja, hogy csak nekem, az
 	apjának van ahhoz jogom, hogy irányítsak. 
 	– Ez igaz – mondta Hori. – És nekem is feltűnt, hogy ez itt, a birtokon, 
 	bizony nem a legjobban van. Szólhatok-e szabadon? 
 	– Természetesen, jó Horim. Te mindig bölcsen, megfontoltan beszélsz. 
 	– Akkor elmondom. Amikor távol vagy, Im-hotep, kel ene itt lennie
 	valakinek, akinek valódi hatalma van. 
 	– A dolgaimat rád és Jahmoszéra szoktam bízni... 
 	– Tudom, hogy a távol étedben mi cselekszünk helyetted, de ez nem
 	elég. Tedd meg valamelyik fiadat társadnak, és ezt szerződéssel is
 	pecsételd meg! 
 	Imhotep homlokráncolva járkált le-föl. 
 	– Melyik fiamat javaslód? Szobek képes rá, hogy tekintélyt vívjon ki
 	magának, de ő szófogadatlan, benne nem tudnék megbízni. A jel eme miatt
 	alkalmatlan. 
 	– Én Jahmoszéra gondoltam. Ő az elsőszülött fiad. 
 	Természettől kedves, 
 	és szeret téged. Ragaszkodik hozzád. 
 	– Igen, neki jobb természete van... de túl bátortalan, túlságosan
 	alkalmazkodó. Mindenkinek enged. Ha Ipi egy kicsit idősebb volna... Hori gyorsan megjegyezte:
 	– Veszélyes dolog hatalmat adni egy túl ifjú ember kezébe. 
 	– Igaz... igaz... nos hát, Hori, gondolkodni fogok azon, amit mondtál. 
 	Jahmosze tényleg jó fiú... és engedelmes is... 
 	Hori kedvesen, de sürgetően mondta:
 	– Szerintem döntened kel . Imhotep fürkészve nézett rá:
 	
 	– Mi jár a fejedben, Hori? 
 	Hori tagoltan válaszolta:
 	– Épp most mondtam, hogy veszélyes dolog hatalmat adni valakinek, 
 	aki még túl fiatal. De az is veszélyes, ha valaki túl későn kapja meg. 
 	– Úgy érted, hogy megszokja az utasítások végrehajtását, és nem azt, 
 	hogy ő adja őket? Hát, ebben lehet valami. 
 	Imhotep felsóhajtott:
 	– Nem könnyű egy családot irányítani! Különösen a nőkkel nehéz. 
 	Szatipi például teljességgel kezelhetetlen, Kait pedig gyakran megsértődik. 
 	De azt értésükre adtam, hogy Nofrettel tisztességesen kel bánniuk. Azt
 	hiszem, elmondhatom, hogy... 
 	Elhal gatott. Egy rabszolga közeledett lélekszakadva a keskeny
 	ösvényen. 
 	– No, mi van? 
 	– Gazda, egy bárka jött! Egy Kameni nevű írnok üzenetet hozott
 	Memphiszből. 
 	Imhotep fontoskodva felugrott. 
 	– Újabb bajok! – jelentette ki. – Olyan bizonyos, mint az, hogy Ré a
 	mennyekben hajózik: ez újabb bajt jelent! Ha én nem vagyok jelen, hogy
 	intézzem a dolgokat, minden elromlik! 
 	Döngő léptekkel elindult lefelé az ösvényen, Hori pedig mozdulatlanul
 	nézett utána. Arcán aggodalom látszott. 
 	II. 
 	Reniszenb éppen a Nílus partját rótta céltalanul, amikor meghal otta a kiáltásokat, a zsivajt, és látta, hogy a kikötő
 	felé szaladnak az emberek. Ő is futásnak eredt, ment a többiekkel. A kikötéshez készülődő hajón egy fiatal férfi ál t, és egy pil anatra Reniszenb szíve meglódult, ahogy a körvonalait megpil antotta a ragyogó el enfényben. 
 	Látomásos, őrült gondolata támadt. 
 	„Ez Hai! – gondolta. – Hai visszatért az Alvilágból." 
 	Aztán megszidta magát a babonás képzelő-dés miatt. 
 	Emlékeiben
 	ugyanis mindig úgy látta Hait, mint aki a Níluson hajózik, ez pedig valóban egy nagyjából Hai termetű fiatalember volt -de Reniszenb csak képzelődött. Ez a férfi fiatalabb volt Hainál, könnyed, ruganyos mozgású, és az arca vidám volt, nevetős. 
 	Elmondta nekik, hogy Imhotep északi birtokairól érkezett, lmok, a neve Kameni. 
 	Reniszenb apjáért elszalajtottak egy rabszolgát, Kamenit pedig a házba kísérték, ahol ételtitalt tettek elé. Kisvártatva megjött az apja, és ezután a férfiak hosszas beszélgetésbe merültek. 
 	A megbeszélés lényege eljutott a nők szobáiba. Most is, mint mindig, Henet volt a hírek szál ítója. Reniszenb néha elcsodálkozott, hogy Henet mindig mindenről tudomást szerzett. 
 	Kiderült, hogy Kameni Imhotep egyik fiatal írnoka, Imhotep unokatestvérének a fia. Kame-ninak tudomására jutottak bizonyos 
 	csalárd 
 	intézkedések, 
 	egyes 
 	számlák
 	meghamisítása, és miután a dolognak szerteágazó vonzatai voltak, melyek a birtok kezelőit érintették, Kameni úgy gondolta legjobbnak, ha személyesen délre utazik, hogy beszámoljon a dologról. 
 	
 	Reniszenbet ez az egész nemigen érdekelte. Azt gondolta, hogy Kameni okos, ha rájött minderre. Apja biztosan elégedett lesz vele. 
 	A dolog azonnali következménye az lett, hogy Imhotep sietősen készülődni kezdett az utazásra. Azt tervezte, hogy még két hónapig nem utazik, de most fontos lett, hogy minél hamarabb a helyszínre érjen. 
 	Összehívta az egész házat, és számtalan beszédet intézett mindenkihez, rengeteg rendelkezéssel. Ezt kel tenni meg azt. Jahmosze semmi szín alatt nem csinálhatja ezt meg azt. Szobek-nek a legnagyobb körültekintéssel kel eljárna valami másban. Reniszenbnek megint az volt az érzése, hogy mindez nagyon ismerős. Jahmosze figyelmesen hal gatott, Szobek duzzogott, Hori szokás szerint nyugodt volt és segítőkész. Ipi kérései és követelései pedig a szokásosnál élesebben lettek leszerelve. 
 	– Túl fiatal vagy még ahhoz, hogy külön járandóságod legyen. Engedelmeskedj Jahmoszénak! Ő tudja, hogy én mit kívánok, és hogy hogyan rendelkezem. 
 	Imhotep a legidősebb fia vál ára tette a kezét. 
 	– Megbízom benned, Jahmosze. Ha visszatértem, újra beszélünk majd egy esetleges társszerződésről. 
 	Jahmosze boldogan e Ipirult. Egy kicsit jobban kihúzta magát. Imhotep így folytatta:
 	– Csak vigyázz, hogy minden jól menjen a távol étemben! 
 	Gondoskodj róla, hogy az ágyasommal jól bánjanak: il ő
 	megbecsüléssel és tisztelettel! Rád bízom őt. Neked kel ügyelned a házbeli nők viselkedésére. Gondoskodj róla, hogy Szatipi vigyázzon a nyelvére! Arra is figyelj, hogy Szobek tartsa kordában Kaitot! És Reni-szenbnek is udvariasan kel viselkednie Nofrettel. Nem tűröm továbbá a mi jó Henetünkkel szembeni rosszindulatot sem. Az asszonyok, tudom, néha fárasztónak találják őt. Régóta van már itt, és előjogának érzi, hogy a néha kel emetlen igazságokat kimondja. Tudom, hogy sem szépséggel, sem bölcsességgel nincs megáldva, de nézzétek hűségét, és hogy mindig odaadóan szolgált engem. Nem engedem őt lenézni, sem kihasználni. 
 	– Minden úgy lesz, ahogy mondod! – mondta Jahmosze. –
 	De néha pont Henet szítja a viszályt a nyelvével. 
 	– Ugyan már! Ostobaság! Minden nő pletykás. Henet sem inkább, mint a többiek. Ami meg Kamenit il eti, ő itt marad. 
 	Kel is ide még egy írnok, úgyhogy ő majd segít Horinak. 
 	Azt a földet pedig, amit kiadtunk bérbe annak a Jai nevű
 	asszonynak... 
 	Imhotep belemélyedt a részletekbe. 
 	Amikor aztán minden készen ál t az indulásra, Imhotepet hirtelen elfogta a kétség. Félrehúzta Nofretet, és bizonytalanul kérdezte tőle:
 	– Nofret, jó lesz neked, ha itt maradsz? Nem volna talán mégis jobb, ha velem jönnél? 
 	Nofret megrázta a fejét, mosolygott. 
 	– Hiszen nem is leszel sokáig távol – mondta. 
 	– Három hónapig, talán négyig is... Ki tudja? 
 	– Látod, nem is sokáig. Nekem jó lesz itt. 
 	Imhotep fontoskodva mondani kezdte:
 	– Jahmoszénak a lelkére kötöttem, no és a többi fiamnak is, hogy minden tekintetben előzékenyen kel veled bánniuk. 
 	Fejükkel felelnek érte, ha bármi panaszod lenne! 
 	– Biztos vagyok benne, hogy azt fogják tenni, amit mondtál nekik. Nofret elhal gatott, majd megkérdezte:
 	– Ki az, akiben itt feltétel nélkül megbízhatom? Olyasvalaki, aki neked őszinte híved? Nem a családtagokra gondolok. 
 	– Hori... az én jó Horim? Mindenben ő a jobbkezem, és értelmes, józan ítéletű ember. 
 	Nofret vontatottan mondta:
 	
 	– Ő meg Jahmosze mintha testvérek volnának. Talán... 
 	– Itt van Kameni. írnok ő is. Megparancsolom neki, hogy ál jon a rendelkezésedre. Ha bármi panaszod van, ő majd leírja a szavaidat a tol ával, és elküldi nekem. 
 	Nofret elégedetten bólintott:
 	– Ez jó gondolat! Kameni is északról származik. Ismeri is apámat. Őt a családod szempontjai nem fogják befolyásolni. 
 	– És Henet! – kiáltott fel Imhotep. – Henet is itt van! 
 	– Igen... – mondta eltűnődve Nofret. – Itt van Henet. Mi lenne, ha most beszélnél vele, itt, előttem? 
 	– Kitűnő ötlet! 
 	Elküldtek Henetért, s ő jött is, ahogy szokott: alázatosan, szolgálatkészen. Vég nélkül dőlt belóle a siránkozás Imhotep távozása miatt. Imho-tep nyersen félbeszakította:
 	– Elég már, jó Henetem, ezeknek a dolgoknak meg kel lenniük. Én olyan ember vagyok, aki nemigen számíthat rá, hogy hosszasabb, békés pihenésben lehet része. 
 	Szüntelenül munkálkodnom kel a családomért – bár ők néha ezt nem is értékelik. Most viszont komoly beszédem van veled. Te engem hűségesen és odaadóan szeretsz, ezt jól tudom. Bizalmas természetű feladatot adok neked. 
 	Vigyázz Nofretre itthon, ő nagyon kedves nekem! 
 	– Aki neked kedves, gazda, az nekem is az! -jelentette ki Henet szenvedélyesen. 
 	– Remek! Odaadóan szolgálni fogod tehát Nofret érdekeit? 
 	Henet odafordult Nofrethez, aki leeresztett pil ái közül őt figyelte. 
 	– Te nagyon is szép vagy, Nofret – mondta neki. – Éppen ez a baj. Ezért féltékenyek rád a többiek... de majd én vigyázok rád... figyelmeztetni foglak mindenre, amit mondanak vagy tesznek. Számíthatsz rám. 
 	A két nő tekintete egy pil anatra némán ösz-szefonódott. 
 	– Számíthatsz rám – mondta Henet még egyszer. 
 	Nofret ajka lassan különös mosolyra húzódott. 
 	– Igen – mondta –, értelek, Henet. Azt hiszem, számíthatok rád. Imhotep hangos torokköszörülése hangzott fel. 
 	– Akkor hát, azt hiszem, minden elrendeződött... mégpedig megnyugtatóan. Mindig is erősségem volt a szervezés. 
 	Száraz kuncogás hal atszott, Imhotep pedig megpördült maga körül, s meglátta a szoba ajtajában az anyját. Botra támaszkodott, és még szikárabbnak és kajánabbnak látszott, mint eddig bármikor. 
 	– Milyen kiváló fiam van! – jegyezte meg. 
 	– Nem késlekedhetem tovább... Horinak még kel adnom néhány instrukciót... 
 	A fontoskodva motyogó Imhotep kisietett a szobából. 
 	Sikerült elkerülnie, hogy az anyja szemébe kel jen néznie. 
 	Esza parancsolóan bólintott Henetnek – és Henet engedelmesen kisiklott a szobából. 
 	Nofret már fölál t. Farkasszemet néztek Eszával. 
 	Esza megszólalt:
 	– Szóval a fiam itt hagy téged? Jobban tennéd, ha vele mennél, Nofret. 
 	– Ő azt kívánja, hogy itt maradjak – hangzott Nofret halk és engedelmes válasza. 
 	Esza élesen felnevetett:
 	– Az nem sokat nyomna a latban, ha te menni akarnál! És miért nem akarsz elmenni? Nem értelek, ugyan mi van itt a számodra? Te olyan lány vagy, aki városokban élt – talán még utazgattál is. Miért választod hát a napok monoton ismétlődését itt, olyan emberek között, akik őszintén megmondom neked – nem kedvelnek téged, sőt valójában utálnak? 
 	– Te utálsz engem? 
 	Esza megrázta a fejét:
 	
 	– Nem, én nem utál ak. Már öreg vagyok, és bár csak homályosan látok, a szépséget azért meglátom, és gyönyörűséget is találok benne. Te szép vagy, Nofret, és ha látlak, az öröm az én öreg szemeimnek. A szépséged miatt én csak jót kívánok neked. Ezért is figyelmeztetlek: menj el északra a fiammal! 
 	Nofret újra megismételte:
 	– Ő azt kívánja, hogy itt maradjak. 
 	Az engedelmesnek szánt hang most kifejezetten gunyoros felhangokkal gazdagodott. Esza élesen mondta:
 	– Neked valami célod van azzal, hogy itt maradsz. Kíváncsi vagyok, mi lehet az. Hát jó, te akartad. De légy óvatos! 
 	Körültekintően cselekedj! És ne bízz meg senkiben! 
 	Esza hirtelen sarkon fordult, és kiment. Nofret teljesen mozdulatlanul maradt ott. Az arcán lassan, nagyon lassan széles, macskaszerű mosoly terült szét. 
 	MÁSODIK RÉSZ: TÉL
 	HATODIK FEJEZET Tél első havának 4. napja I. 
 	Reniszenb rákapott arra, hogy szinte minden nap felsétáljon a Sírhoz. Néha ott volt Jahmosze Ho-rival, néha csak Hori egyedül, és néha nem volt ott senki – de Reniszenb mindig valami különös megkönnyebbülést és békességet tapasztalt, szinte a menekülés örömét. Akkor érezte magát a legjobban, ha csak Hori volt ott. A komolysága, meg hogy Reniszenb jöttét minden kí-
 	váncsiskodás nélkül vette tudomásul, nagyon jólesett Reniszenbnek. Rendszerint a sziklakamra bejáratához, az árnyékba ült le: egyik térdét felhúzta, átkulcsolta a kezével, és kibámult a megművelt földek szalagjának zöldjére, a sápadtan ragyogó Nílus kékjére, meg azon túl a távoli, halovány sárgásbarnákra, tejfehérekre és rózsaszínekre, melyek mind egymásba folytak. 
 	Legelőször akkor jött ide, immár hónapokkal ezelőtt, amikor hirtelen vágy fogta el, hogy elmeneküljön a nők túl intenzív, lenti világából. Csendre és társaságra vágyott, és mindkettőt megtalálta idefenn. A menekülési vágy most is dolgozott benne, de már nem csupán a feszültségekkel és bosszúságokkal terhes családi élet miatt. Valami más elől menekült, ami ennél konkrétabb volt és félelmetesebb. 
 	Egy nap így szólt Horihoz:
 	– Én félek... 
 	– Mitől félsz, Reniszenb? 
 	Hori komolyan nézett Reniszenbre. Reniszenb egy-két percig
 	gondolkodott. Aztán lassan belefogott:
 	– Emlékszel, hogy egyszer azt mondtad: kétféle gonosz létezik, az egyik
 	kívülről támad, a másik pedig belülről? 
 	– Igen, emlékszem. 
 	– Utána azt mondtad, hogy a gyümölcsöket meg a gabonát megtámadó
 	betegségekről beszéltél, de én gondolkoztam ezen... 
 	ugyanígy van ez az
 	emberekkel is! 
 	Hori lassan bólintott. 
 	– Hát rájöttél te is... Igen, Reniszenb, igazad van. 
 	Reniszenb hirtelen azt mondta:
 	– Most ez történik éppen, odalent a házban. Valami gonosz érkezett, 
 	kívülről! És tudom is, hogy ki hozta ide. Nofret! 
 	Hori lassan megkérdezte:
 	– Úgy gondolod? 
 	Reniszenb hevesen bólintott:
 	
 	Reniszenb hevesen bólintott:
 	– Igen, igen! Tudom, mit beszélek. Hal gass ide, Hori, amikor feljöttem
 	ide hozzád, és arról beszéltem, hogy minden olyan, mint régen, még az is, 
 	ahogy Szatipi és Kait veszekszenek – az igaz volt. De azok a veszekedések
 	nem voltak komoly veszekedések, tudod, Hori? Úgy értem, hogy Szatipi és
 	Kait még élvezték is őket, hiszen jó időtöltés volt, de egyikük sem érzett
 	valódi haragot a másikkal szemben! Most viszont máshogy van. Nemcsak
 	goromba és kel emetlen dolgokat vágnak egymás fejéhez, hanem olyas
 	miket, amivel fájdalmat akarnak okozni – és ha látják, hogy az tényleg fáj
 	a másiknak, akkor örülnek! Ez iszonyú, Hori, iszonyú! 
 	Tegnap Sza-tipi
 	annyira feldühödött, hogy egy hosszú aranytűt beledöfött Kait karjába, 
 	Kait meg pár napja egy forró zsírral teli, nehéz bronzserpenyőt ejtett
 	Szatipi lábára. De ugyanez megy mindenhol: Szatipi késő
 	éjszakáig pöröl
 	Jahmoszéval, és hal ja mindenki. Jahmosze rossz színben van, fáradt –
 	mint akit üldöznek. Szobek meg bejár a faluba, ott alszik mindenféle
 	nőkkel, és részegen jön haza, és veri a mel ét, hogy ő
 	milyen okos! 
 	– Tudom, és részben igazad is van – mondta Hori megfontoltan. – De
 	miért Nofret tehetne róla? 
 	– Mert ez mind az ő műve! Folyton megjegyzéseket tesz, ravasz
 	célzásokat, és ezek indítanak el mindent! Nofret olyan, mint az ösztöke, 
 	amivel az ökröket noszogatják. És pontosan tudja azt is, hogy mit kel
 	mondania. Néha azt hiszem, hogy Henet kémkedik neki... 
 	– Igen – mondta elgondolkodva Hori. – Az meglehet. 
 	Reniszenb összerázkódott:
 	– Nem szeretem Henetet! Citálom, ahogy osonva jön-megy mindenütt. 
 	Annyira 
 	ragaszkodik 
 	mindannyiunkhoz, 
 	de 
 	a
 	ragaszkodásából senki sem
 	kér! Hogy lehetséges az, hogy anyám idehozta, és úgy szerette őt? 
 	– Erre vonatkozóan pusztán Henet tanúbizonyságára vagyunk utalva –
 	jegyezte meg tárgyilagosan Hori. 
 	– Miért szereti Henet ennyire Nofretet, miért jár a nyomában, miért
 	sutyorog a fülébe, és miért hízeleg neki? Jaj, Hori, bizony mondom neked, hogy félek! Gyűlölöm Nofretet! Bárcsak elmenne! Ő szép, kegyetlen és
 	gonosz. 
 	– Reniszenb, te még nagyon gyerek vagy. 
 	Hori halkan tette hozzá:
 	– Nofret éppen erre tart. 
 	Reniszenb lenézett. Együtt figyelték, ahogy Nofret lassan felkapaszkodik 
 	a 
 	sziklaperemhez 
 	vezető 
 	meredek
 	ösvényen. Mosolygott
 	magában, és dudorászott. 
 	Amikor felért hozzájuk, körülnézett, és mosolygott. Derülten, kíváncsian. 
 	
 	– Szóval ide szoktál elszökni mindennap, Reniszenb! 
 	Reniszenb nem válaszolt. Mérges volt és csalódott – akár a gyerek, 
 	akinek fölfedezték a búvóhelyét. 
 	Nofret újra körbenézett. 
 	– És ez volna az a nevezetes Sír? 
 	– Ahogy mondod, Nofret – felelt Hori. 
 	Nofret Horira nézett, és macskaszerű szája mosolyra görbült. 
 	– Nincs kétségem afelől, hogy neked megvan ebből a magad haszna, 
 	Hori. Hal om, hogy jó üzletember vagy. 
 	Nofret hangjában nem kis adag rosszindulat bujkált, de Hori ezt
 	rendületlenül fogadta, csendes és komoly mosol yal. 
 	– Mindnyájunknak haszna van belőle... A halái mindig hasznot hoz... Nofret beleborzongott, ahogy a pil antása vé gigsiklott az áldozati
 	asztalokon, a szentély bejá rátán és a befalazott ajtón. 
 	Élesen felkiáltott:
 	– Gyűlölöm a halált! 
 	– Pedig nem kel ene – mondta Hori halkan. – Itt, Egyiptomban a
 	gazdagság fő forrása a halál. A halál fizette ki az ékszereket, amik rajtad
 	vannak, Nofret. A halál etet és ruház téged. 
 	Nofret Horira bámult. 
 	– Hogy érted ezt? 
 	– Úgy értem, hogy Imhotep ká-pap, akinek feladata a Sír körüli teendők
 	el átása – és a földjei, az összes marhája, a fa, a len, az árpa mind a Sírtól
 	származó javadalom része. 
 	Hori kicsit elhal gatott, majd tűnődve folytatta:
 	– Különös nép vagyunk mi, egyiptomiak. Szeretjük az életet, ezért nagyon korán tervezgetni kezdjük a halált. És erre megy el Egyiptom
 	gazdagsága – a piramisokra, a sírokra és a sírok javadalmára. Nofret vadul kifakadt:
 	– Ezt a halálról való beszédet hagyd abba, Hori! Nem szeretem! 
 	– Mert igazi egyiptomi vagy, mert szereted az életet, és mert néha
 	nagyon is közel érzed magadhoz a halál árnyékát... 
 	– Hagyd abba! 
 	Nofret fenyegetően fordult Hori felé. De aztán vál at vont, elfordult, és
 	elindult lefelé az ösvényen. 
 	Reniszenb elégedetten sóhajtott fel. 
 	– Örülök, hogy elment – mondta gyerekesen. 
 	– Ráijesztettél, Hori. 
 	–Igen... téged is megijesztettelek, Reniszenb? 
 	– Nnnem... – hangzott a kissé bizonytalan válasz. – Amit mondtál, igaz, 
 	csak eddig nem gondoltam így végig. Apám tényleg egy sír papja. Hori hirtelen keserűen fakadt ki:
 	– Egész Egyiptom a halál bűvöletében él! És tudod, miért, Reniszenb? 
 	Mert csak a testünknek van szeme, a lelkünknek nincs. 
 	Nem ismerünk
 	másféle életet, halál utáni életet. Csak annak a folytatását tudjuk
 	elképzelni, amit tapasztalunk. Nincs igazi hitünk Istenben. 
 	Reniszenb meghökkenve nézett rá. 
 	– Hogy mondhatsz ilyet, Hori? Hiszen van nekünk istenünk, rengeteg, 
 	
 	olyan sok, hogy mindet meg sem tudom nevezni! Épp tegnap este
 	beszélgettünk arról, hogy ki melyik istent szereti. Szobek Szahmet híve, 
 	Kait viszont ál andóan Meszhenethez imádkozik. Kameni Thotra szokott
 	esküdni, ahogy az természetes is, hiszen írnok. Szatipi a sólyomfejű
 	Hóruszt szereti, de a mi Mereszgerünket is tiszteli. 
 	Jahmosze azt mondja, 
 	hogy Ptahot kel imádni, mert ő teremtett mindent. Én magam íziszt
 	kedvelem. Henet pedig a helyi istent szereti, Amont. Azt mondja, a papok
 	próféciái szerint egykor Amon lesz a leghatalmasabb isten egész
 	Egyiptomban, ezért ő már most neki viszi az áldozatot, amíg még nem
 	olyan nagy. Van aztán még Ré, a napisten, és Ozirisz, aki előtt a holtak
 	szíve megmérettetik
 	Reniszenb kiful adva elhal gatott. Hori mosolygott rajta. 
 	– És mi a különbség az istenek és az embere között, Reniszenb? Reniszenb rámeredt:
 	– Az istenek... hát ők varázslatosak! 
 	– Ez minden? 
 	– Nem tudom, mire gondolsz, Hori. 
 	– Arra, hogy neked az istenek csak olyan férfiak vagy nők, akik képesek
 	arra is, amire a férfiak és a nők nem. 
 	– Annyira furcsa, amit mondasz! Nem értelek. 
 	Zavart arckifejezéssel nézett Horira, de aztán a völgybe pil antott, és a
 	figyelmét más kötötte le. 
 	– Nézd! – kiáltott fel. – Nofret Szobekkel beszél. Nevet. 
 	Jaj... – ijedt
 	meg hirtelen – ...de nem, semmi. Azt hittem, hogy Szobek megüti. Nofret visszamegy a házba, Szobek meg ide tart. 
 	Szobek vil ámokat szórt, amikor felért. 
 	– Hogy falná fel egy krokodil ezt a nőt! – kiabálta. – Apám ostobaságban még magát is felülmúlta, amikor őt választotta ágyasának! 
 	– Mit mondott neked? – kérdezte Hori kíváncsian. 
 	– Sértegetett, mint mindig! Megkérdezte, hogy az apám megint rám
 	bízta-e a fa eladását. Meg tudnám fojtani! 
 	A sziklatetőn egy kődarab került az útjába, leikapta, és levágta a
 	völgybe. A sziklához ütődő kő hangja mintha örömöt szerzett volna neki. 
 	Nekiál t, hogy lefeszítsen a szikláról egy még na-(jyobb darabot, de
 	visszahőkölt, amikor a kő alól egy összetekeredett kígyó emelte fel a fejét. 
 	Felágaskodott, sziszegett, és Reniszenb látta, hogy kobra. 
 	Szobek felkapott egy nehéz botot, és őrjöngve a kígyóra támadt. Egy jól
 	irányzott ütéssel eltörte a gerincét, de akkor is tovább csapkodta:
 	hátravetette a fejét, a szeme szikrázott, és a foga közt valamit motyogott, 
 	amit Reniszenb nem jól hal ott, és nem is értett. 
 	Felkiáltott:
 	– Hagyd már abba, Szobek! Hagyd, hiszen már nem él! 
 	Szobek megál t, aztán ledobta a botot, és nevetett:
 	– Egy mérges kígyóval kevesebb van a világon! 
 	
 	Megint nevetett, egészen magához tért, és lerobogott az ösvényen. Reniszenb halkan jegyezte meg:
 	– Én azt hiszem, hogy Szobek... szeret ölni. 
 	– Igen. 
 	Hori válaszában nem volt meglepetés. Csak nyugtázott egy tényt, amivel
 	már amúgy is tisztában volt. Reniszenb feléje fordult, rábámult. Azt
 	mondta lassan:
 	– A kígyók veszélyesek... de milyen szép volt ez a kobra...! 
 	Odanézett a gerinctörött, vonaglásba dermedt testre. 
 	Valami ismeretlen
 	ok miatt elszorult a szíve. 
 	Hori elrévülve szólt:
 	– Emlékszem... mikor még mind gyerekek voltunk... 
 	Szobek egyszer
 	rátámadt Jahmoszéra. Jahmosze egy évvel idősebb volt, de Szobek volt a
 	nagyobb és az erősebb. Követ fogott a kezébe, és azzal verte Jahmosze
 	fejét. Édesanyád futva érkezett, és szétválasztotta őket. 
 	Most is előttem
 	van, ahogy nézi Jahmoszét, és kiabál: „Szobek, ilyet nem szabad csinálni, 
 	ez veszélyes! Hal od? Veszélyes! 
 	Hori picit elhal gatott, majd folytatta:
 	– Nagyon szép nő volt... gyerekként is így gondoltam. Te olyan vagy, 
 	mint ő, Reniszenb. 
 	– Igen? 
 	Reniszenbnek ez jólesett. Melegség áradt szét benne. 
 	Aztán
 	megkérdezte:
 	– Jahmosze nagyon megsérült? 
 	– Nem, inkább csak ijesztően nézett ki. De Szobek másnapra nagyon
 	beteg lett. Lehet, hogy evett valamit, de édesanyád azt mondta, hogy a
 	dühe tette meg a forróság... nyár közepe volt. 
 	- Szobeknek szörnyű természete van – mondta Reniszenb elgondolkodva. 
 	Megint meglátta a döglött kígyót, és borzadva fordult el tőle. 
 	II. 
 	Amikor Reniszenb visszaért a házba, a verandán Kameni ült egy papirusztekerccsel. Éppen énekelt, és Reniszenb megál t, hogy meghal gassa a szöveget. 
 	– Memphiszbe kell mennem – énekelte Kameni. –
 	Ptahhoz kell mennem, az Igazság Urához, így szólok majd Ptahhoz: hadd legyen nővérem ma enyém! Bortól árad a patak, Ptah benne a nád, Szahmet a lótusz, Earit a lótusz bimbója, Nefertum a virága. így szólok majd Ptahhoz: hadd legyen nővérem ma enyém! Mint hajnal, olyan a szépsége. Memphisz gyümölcsöstál a kedves arcú előtt... 
 	Kameni felnézett, és Reniszenbre mosolygott. 
 	– Tetszik az énekem, Reniszenb? 
 	– Milyen dal ez? 
 	– Egy memphiszi szerelmes dal. 
 	Kameni a szemét le nem vette Reniszenb arról, úgy énekelt tovább:
 	– Karja virágos ágakat ölel, haja kenőcstől illatos, a Két Birodalom
 	Urának leányához hasonló... 
 	Reniszenb e Ipirult. Gyorsan tovább indult, be a házba – és ott majdnem
 	
 	nekiment Nofretnek. 
 	– Hová ilyen sietősen, Reniszenb? – kérdezte Nofret élesen. Reniszenb némileg meglepődött a hangtól, és Nofretre nézett. Nofret
 	most nem mosolygott. Az arca feszült volt és torz, és Reniszenb észrevette, 
 	hogy a kezét is görcsösen az oldalához szorítja. 
 	– Bocsáss meg, Nofret! Nem láttalak. Sötét van idebent, ha a
 	napsütésről lép be az ember. 
 	– Igen, itt sötét van... – Nofret egy pil anatra elhal gatott. –
 	Kint
 	kel emesebb, a verandán, hisz ott énekel Kameni is. 
 	Szépen énekel, ugye? 
 	– Igen... igen, szerintem is. 
 	– És mégsem maradtál ott, hogy hal gasd? Kameni csalódott lesz. Reniszenb megint érezte, hogy e Ipirul. 
 	Feszélyezte Nofret rideg, 
 	csúfondáros pil antása. 
 	– Nem szereted a szerelmes dalokat? 
 	– Mi közöd hozzá, Nofret, hogy én mit szeretek és mit nem? 
 	– Nocsak, a kiscica is tud karmolni! 
 	– Mit értesz ezen? 
 	Nofret csak nevetett. 
 	– Nem is vagy te olyan ostoba, mint amilyennek látszol, Reniszenb! 
 	Szóval tetszik neked Kameni? Ennek ő örülni fog, semmi kétség. 
 	– Te meg undok vagy szerintem! – mondta Reniszenb hevesen. Elfutott
 	Nofret mel ett, be a belső szobák felé. Még hal otta a lány gúnyos
 	kacagását. De ezen a nevetésen keresztül is a fülébe csengett Kameni
 	hangja és a dal, amit úgy énekelt, hogy közben Reniszenb arcát nézte... 
 	III. 
 	Aznap éjszaka Reniszenb álmot látott. Haival volt, együtt utazott vele a Holtak Hajóján az Alvilágban. Hai a hajó orrában ál t, Reniszenb csak hátulról látta a fejét. Aztán, ahogy közeledett a napkelte, Hai megfordult, s Reniszenb látta, hogy nem is Hai az, hanem Kameni. ugyanekkor a hajó orrdísze, ami kígyófejet formázott, vonaglani kezdett. 
 	Élő kígyó volt, egy kobra, és Reniszenb ezt gondolta: „Ez a kígyó jár a sírokban, hogy felfalja a holtak lelkét?' 
 	Mozdulni sem tudott a rémülettől. Aztán pedig meglátta, hogy a kígyó arca Nofret arca, és arra ébredt álmából, hogy azt kiabálja: „Nofret! Nofret!" 
 	De nem kiabált igazából, ez is csak az álom része volt. 
 	Mozdulatlanul feküdt, hangosan dobogó szívvel, és igyekezett elhitetni magával, hogy mindez csak álom volt. 
 	Aztán hirtelen eszébe jutott valami:
 	– De hiszen Szobek is ezt mondta, mikor tegnap megölte azt a kígyót! Azt mondta: „Nofret"! 
 	HETEDIK FEJEZET Tél első havának 5. napja I. 
 	Reniszenb nem tudott már jól aludni az álma után. Csak néhány verset aludt, és reggel felé már egyáltalán nem. 
 	Valami fenyegető veszélyt érzett, ami nem hagyta nyugodni. 
 	Korán fel is kelt, és kiment a házból. Lépéseit öntudatlanul a Nílus felé irányította, ahogy gyakran máskor is. 
 	A 
 	halászok 
 	már 
 	kint 
 	voltak, 
 	és 
 	erőteljes
 	evezőcsapásokkal egy nagy hajó igyekezett Théba felé. 
 	Más csónakok is voltak vízen, vitorláik csapkodtak, amikor a lusta szél felfeltámadt. 
 	Reniszenb szívében motoszkált valami, vágy ébredt benne, de nem tudta megnevezni, mire vágyik. Azt gondolta: „Úgy érzem... úgy érzem..." – de nem tudta, mit érez! Azaz nem voltak szavai arra, amit érzett. Azt gondolta: „Azt akarom, hogy... de mit is?" 
 	Hait akarta volna? Hai halott, ő nem fog visz-szatérni. 
 	Reniszenb azt mondta magában: „Nem fogok Haira gondolni többé. Mi haszna? Vége, az egésznek vége." 
 	Aztán észrevett még valakit, aki a parton ál va nézett a Théba felé tartó hajó után, s ennek az alaknak a testtartása valami olyan érzést sugal t, a mozdulatlansága olyan reménytelenséget, hogy Reniszenb szívében részvét ébredt, bárj felismerte: Nofret az. 
 	Nofret a Nílust bámulja. Nofret, egyedül. Nofret valamire gondol – ugyan mire? 
 	Reniszenb most döbbent rá, hogy mennyire keveset tudnak Nofretről. 
 	Egyszerűen 
 	el enségként 
 	könyvelték 
 	el, 
 	idegenként, és nem voltak kíváncsiak az életére, se arra, hogy honnan jött. 
 	Reniszenbnek hirtelen eszébe jutott, milyen szomorú lehet Nofretnek itt egyedül, barátok nélkül, csak olyan emberekkel körülvéve, akik nem szeretik. 
 	Reniszenb lassan feléje indult, s hamarosan ott ál t Nofret mel ett. Nofret egy pil anatra feléje fordította a fejét, de aztán visszafordult a Nílus felé, és nézte tovább. Arca kifejezéstelen volt. 
 	Reniszenb bátortalanul megszólalt:
 	– Sok a hajó ma a folyón. 
 	– Igen. 
 	Reniszenb folytatta, mert valami különös indíttatást érzett, hogy barátságos legyen. 
 	– Hasonlít ez a hely egyáltalán ahhoz, ahonnan jöttél? 
 	Nofret kurtán, keserűen felnevetett. 
 	– Hát nem. Apám kereskedő Memphiszben. Memphisz vidám és mozgalmas. Csupa zene, ének és tánc. Apám pedig sokat utazik. Voltam vele Szíriában, Bübloszban, túl a Gazel a Orrán. Egy nagy hajóval jártuk a tágas tengereket. 
 	Élénk szavaiból büszkeség csengett. 
 	Reniszenb nem mozdult, az agya lassan dolgozott, de egyre nőtt benne az érdeklődés és a megértés. 
 	– Nagyon unalmas lehet neked itt – mondta lassan. 
 	Nofret türelmetlenül nevetett. 
 	– Itt minden halott, halott! Csak szántás van meg vetés, aratás meg legeltetés, és folyton a termésről beszélnek, meg a len áráról vitatkoznak. 
 	Reniszenb új, ismeretlen gondolatokkal birkózott, ahogy nézte a mel ette ál ó Nofretet. 
 	És akkor hirtelen, mintha valami testi megnyilvánulás volna, a mel ette ál ó lányból a harag, a bánat és a kétségbeesés erős hul áma áradt ki. 
 	Reniszenb arra gondolt: „Ő is fiatal, mint én, sőt, fiatalabb nálam. És egy öregembernek az ágyasa, annak a fontoskodó, kedves, de elég nevetséges öregembernek, az apámnak..." 
 	Mit tud ő, Reniszenb, Nofretről? Semmit a világon. Mit is mondott Hori előző nap, amikor Reniszenb kifakadt, hogy Nofret „szép, kegyetlen és gonosz"? 
 	„Reniszenb, te még nagyon gyerek vagy!" -ezt mondta. 
 	Reniszenb most értette meg, hogy miért. Az ő szavai értelmetlenek voltak: ilyen egyszerűen nem lehet egy emberi lényt elintézni. Vajon mennyi bánatot, mennyi keserűséget, mekkora kétségbeesést takarhat Nofret kegyetlen mosolya? Mit tett Reniszenb vagy mit tett bármelyik családtag, hogy Nofret be tudjon itt il eszkedni? 
 	
 	Reniszenb akadozva, gyerekes szavakkal mondta:
 	– Te gyűlölsz minket... már értem, miért...! Nem fogadtunk kedvesen... de most... talán mégnem késő. Nofret, te meg én nem lehetnénk nővérek, egymás testvérei? Messze kerültél mindentől, amit eddig ismertél... egyedül vagy…
 	nem tudok segíteni? 
 	Tétova szavait csend fogadta. Nofret lassan feléje fordult. 
 	Pár percig az arca kifejezéstelen volt, és Reniszenb mintha egy pil anatnyi eilágyulást látott volna a tekintetében. A kora reggeli 
 	csendben, 
 	mely 
 	csodálatosan 
 	tiszta 
 	és
 	békességes, Nofret mintha habozott volna, mintha Reniszenb szavai éppen rátapintottak volna az utolsó, eldöntetlen kérdésre, mely a szívében élt. 
 	Különös pil anat volt ez, olyan, amit Reniszenb azután nem tudott elfeledni... 
 	De aztán Nofret arckifejezése fokozatosan megváltozott. 
 	Kemény rosszindulat ült ki az arcára, a szeme parázslott. A tekintetéből áradó gyűlölettől és el enséges érzéstől Reniszenb hátrahőkölt. 
 	Nofret halk, vad hangon szólalt meg:
 	– Menj innen! Nem kel nekem semmi egyi-kőtöktől sem! 
 	Korlátolt hülyék, azok vagytok mind...! 
 	Elhal gatott, majd egy pil anat múltán sarkon fordult, és ruganyos léptekkel visszament a házba. 
 	Reniszenb is követte lassan. Érdekes: nem is dühítették Nofret szavai. A gyűlölet és szerencsétlenség fekete örvényét tárták Reniszenb elé, mely számára idáig teljességgel ismeretlen volt, s most gondolatban annak az érzésnek a formába öntésével küszködött, hogy milyen borzasztó lehet ebben élni. 
 	II. 
 	Nofret belépett a kertkapun, és éppen átszelte az udvart, amikor Kait egyik gyereke keresztezte az útját, aki egy labdát kergetett. 
 	Nofret dühösen nagyot lökött a gyereken, amitől a kislány elterült a földön. A gyerek üvölteni kezdett, Reniszenb 
 	szaladt 
 	oda 
 	hozzá, 
 	és 
 	felsegítette. 
 	Felháborodva szólt Nofrethez:
 	– Ezt nem lett volna szabad, Nofret! Nézd, megsérült miattad! Elvágta az arcát. 
 	Nofret metsző hangon felnevetett:
 	– Szóval vigyázzak, nehogy bajuk essen ezeknek az elkényeztetett kölyköknek? És ugyan miért? Az anyukáik talán tekintettel vannak az én érzéseimre? 
 	Kait futva érkezett a házból, amint meghal otta a gyereke sírását. Odaszaladt hozzá, és megvizsgálta a sebet. Aztán nekitámadt Nofretnek:
 	– Te sátán, te kígyó! Elvetemült gonosz! Nesze, mit kapsz ezért! 
 	A karjával teljes erőből arcon vágta Nofretet. Reniszenb felkiáltott, és lefogta Kait karját, mielőtt az megismételhette volna az ütést. 
 	– Kait! Kait! Ezt nem szabad! 
 	– Ki mondja ezt? Nofret majd vigyáz magára! Ő is csak egy itt a sok közül. 
 	Nofret meredten ál t. Kait kezének nyoma jól kivehetően vöröslött az arcán. A szeme alatt, ahol Kait karperece felsebezte, vékony sugárban csordogált a vér az arcán. 
 	Reniszenb azonban Nofret arckifejezésétől döbbent meg –
 	és meg is ijedt tőle. Nofret a haragnak semmi jelét nem mutatta. Ehelyett furcsa módon diadalittas lett a tekintete, és a szája megint a macskaszerű, elégedett mosolyra húzódott. 
 	– Köszönöm, Kait! – mondta. 
 	És bement a házba. 
 	III. 
 	
 	Nofret magában halkan dúdolgatva, szempil áit leeresztve Henetet hívta. 
 	Henet futva érkezett, majd megál t és felkiáltott. Nofret félbeszakította az óbégatást:
 	– Hozd ide nekem Kamenit! Mondd meg neki, hogy hozza a tol tartóját, a tintát és egy papiruszt. Levelet kel írni a gazdának. 
 	Henet le nem vette a szemét Nofret arcáról. 
 	– A gazdának... értem... 
 	Aztán megkérdezte:
 	–Kitette... ezt? 
 	– Kait – mosolygott Nofret csöndesen, elmélázva. 
 	Henet a fejét csóválta, és csettintett a nyelvével:
 	– Ez bizony baj, nagy baj... A gazdát erről mindenképpen értesíteni kel . 
 	Henet gyors olda Ipil antást vetett Nofretre. 
 	– Igen, Imhotepnek erről feltétlenül tudnia kel . 
 	Nofret lágyan válaszolt:
 	– Te meg én, Henet, egyformán gondolkozunk... Gondoltam is, hogy így lesz. 
 	Vászonruhája sarkából kibontott egy aranyba loglalt ametiszt ékszert, és az asszony kezébe nyomta. 
 	– Henet, te meg én viseljük a szívünkön Imhotep valódi érdekeit. 
 	– Ez túl szép nekem, Nofret!... Túl jó vagy hozzám!... 
 	Micsoda gyönyörű munka!. 
 	– Imhotep és én nagyra értékeljük a hűséget. 
 	Nofret még mindig mosolygott, s a szeme keskeny volt, macskaszerű. 
 	– Menj Kameniért! És te is gyere vissza vele! Te meg ő
 	lesztek a tanúim, hogy mi történt. 
 	Kameni kissé kedvetlenül jött, a szemöldökét ráncolta. 
 	Nofret parancsolóan szólt hozzá:
 	– Emlékszel, mit hagyott meg neked Imhotep, mielőtt elment? 
 	– Igen – felelte Kameni. 
 	– Most eljött az idő – mondta Nofret. – ülj le,J fogd a tintát, és írd, amit mondok! 
 	Aztán, hogy Kameni még mindig tétovázott, türelmetlenül tette hozzá:
 	– Azt fogod leírni, amit a saját szemeddel láttál és hal ottál, Henet pedig tanúsítja majd, amit mondok. A levelet teljes titokban és nagyon gyorsan el kel küldeni. 
 	Kameni tagoltan szólt közbe:
 	– Nem tetszik nekem, hogy... 
 	Nofret rákiabált:
 	– Reniszenb el en nincs panaszom! Ő puha, gyönge és ostoba, de nekem nem ártott. Beéred ezzel? 
 	Kameni bronzbarna arca e Ipirult:
 	– Nem erre gondoltam... 
 	Nofret mézesmázosan mondta:
 	– Szerintem meg igen... Na gyerünk, teljesítsd, amit ígértél: írj! 
 	– Igen, írj! – mondta Henet is. – Engem annyira felzaklat ez az 
 	egész... 
 	szönyen 
 	felzaklat! 
 	Imhotepnek 
 	erről
 	mindenképpen tudnia kel . Úgy van rendjén. Ha kel emetlen is, de az embernek teljesítenie kel a kötelességét! Én mindig így gondolkodtam. 
 	Nofret halkan nevetett:
 	– Ebben biztos vagyok, Henet! Te megteszed a kötelességedet! És Kameni is tenni fogja a dolgát. Én meg... én azt teszem, amihez kedvemvan... 
 	De Kameni még mindig habozott. Az arca mogorva volt, szinte dühös. 
 	– Nem tetszik ez nekem – mondta. – Nofret, jobban tennéd, ha várnál egy kicsit, és meggondolnád a dolgot. 
 	
 	– És ezt te mondod nekem? 
 	Attól, ahogyan Nofret ezt kérdezte, Kameni elvörösödött. 
 	Kerülte Nofret tekintetét, de az arca mogorva maradt. 
 	– Vigyázz, Kameni! – mondta lágyan Nofret. – Nagy befolyásom van Imhotepnél. Hal gat arra, ami én mondok... 
 	eddig elégedett volt veled... 
 	Jelentőségteljesen elhal gatott. 
 	– Te fenyegetsz engem, Nofret? – kérdezte Kameni. 
 	– Talán. 
 	Néhány pil anatig Kameni dühösen farkasszemet nézett vele, majd lehajtotta a fejét. 
 	– Azt teszem, Nofret, amit mondasz, de azt gondolom... 
 	igen, azt gondolom, hogy ezt meg fogod bánni. 
 	– Te fenyegetsz engem? 
 	– Csak figyelmeztetlek... 
 	NYOLCADIK FEJEZET Tél második havának 10. napja I. 
 	Napra nap jött, és Reniszenb néha úgy érezte, mintha álomban élne. Nofrethez többször már nem próbált közeledni. Most már félt Nofrettől. 
 	Volt benne valami számára teljesen felfoghatatlan. 
 	Az udvaron lezajlott jelenet után Nofret megváltozott. 
 	Elégedett lett és
 	diadalittas, de hogy miért, arra Reniszenb sehogy sem tudott rájönni. Néha
 	már arra gondolt, hogy a mélységesen boldogtalan Nofretről alkotott
 	elképzelése nevetséges. Nofret szemlátomást élvezte az életet, elégedett
 	volt magával és a környezetével. 
 	Pedig a környezetében számára kifejezetten kedvezőtlen változás
 	történt. Az Imhotep távozását követő napokban Reniszenb úgy látta, hogy
 	Nofret szándékosan szította a viszályt Imhotep családtagjai között. Most azonban ez a család kemény arcvonalba fejlődött a betolakodóval
 	szemben. Nem volt több civakodás Szatipi és Kait között, és Szatipi sem
 	szapulta többé a szerencsétlen Jahmoszét. Szo-bek is csendesebbnek tűnt, 
 	nem 
 	hetvenkedett 
 	annyit. 
 	Ipi 
 	is 
 	visszavett 
 	a
 	szemtelenkedésből, és nem volt
 	olyan lekezelő a bátyjaival. Mintha összhang jött volna létre a családban, 
 	de ez az összhang Reniszenbnek nem jelentett megnyugvást, mert sajátos
 	módon ál andósult viszont a rosszindulat Nofrettel szemben. 
 	A két asszony, Szatipi és Kait nem veszekedtek vele többé, csak
 	elkerülték. Egyáltalán nem szóltak hozzá, és ha odament, ahol ők voltak, 
 	gyorsan összeterelték a gyerekeiket, és máshová vitték őket. ugyanakkor
 	furcsa, bosszantó kis balesetek sorozata kezdődött. Nofret egyik
 	lenvászonruhája kiégett egy túlhevült vasalótól. Egy másikra festék ömlött. 
 	Volt, hogy hegyes tövisek keveredtek a ruhái közé, az ágyánál pedig
 	skorpiót találtak. A neki felszolgált étel vagy túl fűszeres volt, vagy
 	teljesen ízetlen. Egyik nap döglött egér került elő Nofret aznapi
 	kenyeréből. 
 	Alattomosan, könyörtelenül, kicsinyesen folyt ez a hadjárat, semmi nem
 	került a felszínre, semmi, amire rá lehetett volna mutatni –
 	tipikus női
 	hadviselés volt. 
 	Egy nap aztán az öreg Esza magához hívta Szatipit, Kaitot és
 	Reniszenbet. Henet fejcsóválva és tenyerét dörzsölgetve már ott ál t a
 	háttérben. 
 	– Nohát! – szólt Esza, szokásos ironikus pil antásával méregetve őket. – Itt vannak az én nagyeszű lányunokáim! 
 	Mi a csodát műveltek itt? Mit
 	hal ok: hogy Nofret ruhája tönkrement... meg hogy ehetetlen az étele? Szatipi és Kait elmosolyodtak. De mosolyuk nem volt éppen kedvesnek
 	mondható. 
 	– Nofret panaszkodott talán? – kérdezte Szatipi. 
 	– Nem – felelte Esza, és egyik kezével félrecsapta a parókáját, amit még
 	a házban is mindig viselt. – Nem panaszkodott, és engem éppen ez aggaszt. 
 	– Én ugyan nem aggódom miatta – mondta Szatipi, és csinos fejével
 	megvető mozdulatot tett. 
 	– Mert ostoba vagy – vakkantott rá Esza. -Nofretnek kétszer annyi esze
 	van, mint itt bár-melyikőtöknek. 
 	– Az majd elválik – mondta Szatipi. Jókedvű volt és elégedett magával. 
 	– Mi a csodát műveltek ti itt? – kérdezte Esza. 
 	Szatipi arca megkeményedett. 
 	– Esza, te már öregasszony vagy. Nem a tiszteletlenség beszél belőlem, 
 	de te már másképp látod a dolgokat, nem úgy, ahogy mi, akiknek férjük
 	van és kis gyerekeik. Elhatároztuk, hogy a saját kezünkbe vesszük a
 	dolgokat – mert megvan a módja, hogy hogyan bánjunk el egy nővel, akit
 	nem szeretünk, és akit nem vagyunk hajlandóak elfogadni. 
 	– Ügyes szavak – mondta Esza. – ügyes szavak! –
 	kuncogott. – De jókat
 	mondani a malomkövet hajtó rabszolgalányok is tudnak. 
 	– Igaz és bölcs mondás! – sóhajtotta Henet a háttérből. 
 	Esza odafordult hozzá:
 	– Mondd csak, Henet, mit szól Nofret ahhoz, ami itt folyik? 
 	Neked
 	tudnod kel , hiszen folyton a kívánságait lesed! 
 	– Ahogyan Imhotep meghagyta nekem. Nem jókedvemből csinálom, de
 	amit a gazda mondott, azt kel tennem. Remélem, nem hiszitek, hogy Esza félbeszakította a siránkozó hangot:
 	– Jól ismerünk, Henet. Te mindig odaadó vagy, és csak ritkán kapod
 	meg a hálát, ami megil et. De mit szól Nofret mindehhez? 
 	Ezt kérdeztem. Henet megcsóválta a fejét:
 	– Nem szól semmit. Hanem csak... mosolyog. 
 	– Hát ez az. 
 	Esza kivett egy jujubát a könyökéhez készített tálból, jól megnézte, 
 	majd a szájába tette. Aztán hirtelen feltámadt kaján gúnnyal fakadt ki:
 	– Ostobák vagytok mind! A hatalom Nofreté és nem a tiétek! Ezzel csak az ő kezére játszotok! Meg mernék esküdni rá, hogy még élvezi is, amiket csináltok. 
 	
 	Szatipi élesen vágott vissza:
 	– Ugyan már! Nofret egyedül van sok el en. Milyen hatalma lenne? Esza keményen válaszolt:
 	– A fiatal és szép nő hatalma, aki egy korosodó férfi asszonya. Tudom, 
 	miről beszélek. 
 	Esza gyorsan hátrafordulva hozzátette:
 	– Henet is tudja, miről beszélek. 
 	Henet összerezzent. Sóhajtozni kezdett, és a kezét tördelte. 
 	– A gazda nagyon sokra tartja őt... ami természetes... 
 	teljesen
 	természetes. 
 	– Menj a konyhára! – mondta Esza. – Hozz datolyát nekem és egy kis
 	szíriai bort... meg mézet! 
 	Mikor Henet kiment, az öregasszony így szólt:
 	– Valami baj készülődik, érzem. Szatipi, te vagy itt a főkolompos. 
 	Vigyázz, hogy miközben nagyon okosnak hiszed magad, ne játssz Nofret
 	kezére! 
 	Esza hátradőlt és lehunyta a szemét. 
 	– Én figyelmeztettelek – most menjetek. 
 	– Még hogy mi Nofret hatalmában volnánk, na persze! –
 	mondta Szatipi
 	megvető fejmozdulattal, amint kimentek a tóhoz. – Esza az öregség miatt a
 	legvadabb dolgokat veszi a fejébe! Hiszen éppen hogy Nofret van a mi
 	hatalmunkban! Semmi olyat nem teszünk el ene, amit ránk bizonyíthatna, 
 	de szerintem hamarosan mégis bánni fogja, hogy betette ide a lábát. 
 	– Te kegyetlen vagy... kegyetlen! – kiáltotta Reniszenb. 
 	Szatipi derülten pil antott rá:
 	– Ne tégy már úgy, mintha te szeretnéd Nofretet, Reniszenb! 
 	– Nem teszek úgy! De te mintha... bosszút akarnál állni. 
 	– Én a gyerekeimre gondolok... és Jahmoszéra! Nem vagyok béketűrő, 
 	és nem hagyom szó nélkül a sértést... és van bennem ambíció! A
 	legnagyobb örömmel tekerném ki annak a nőnek a nyakát! 
 	De sajnos ezt
 	nem lehet ilyen egyszerűen megoldani. Imhotepet nem szabad
 	felbőszítenünk. De akkor is hiszek benne, hogy valamit, végül, el lehet
 	érni. 
 	II. 
 	Mint vízben úszkáló halat a dárdadöfes, úgy érte őket a levél. A megrökönyödött Jahmosze, Szobek és Ipi némán bámultak Horira, 
 	aki felolvasta nekik a papirusztekercs szavait. 
 	– „Nem megmondtam Jahmoszénak, hogy őt teszem felelőssé, ha az
 	ágyasom bármi bánfáimat szenved? ügy éljek, hogy ezentúl örökre
 	el enségemnek tartalak, mint ahogy te el enem fordultál! 
 	Nem élek veled
 	tovább egy fedél alatt, mert nem tartottad tiszteletben ágyasomat, Nofretet! 
 	Nem vagy többé a fiam. Nem fiam többé Szobek és Ipi sem. Mindannyian
 	bántalmaztátok az ágyasomat. Tanúsítja ezt Kameni és Henet. Ki foglak
 	
 	dobni a házamból – mindannyiótokat! Eddig támogattalak
 	– mostantól nem
 	foglak támogatni." 
 	Hori kis szünet után folytatta:
 	– „Imhotep, a ká-pap Horihoz szól. Tőled kérdezem, aki hűséges voltál:
 	miként folyik életed, biztonságban és egészségben-e? Add át üdvözletemet
 	anyámnak, Eszának, lányomnak, Reniszenbnek, és üdvözlöm Henetet is. 
 	ügyeimet gondosan
 	készíttetek, amelyben
 	teszem, mint feleségemet. Sem Jahmoszét, sem Szobeket nem teszem meg
 	társamnak, és támogatni sem fogom őket. Ezennel leleplezem őket, hogy
 	bántalmazták az ágyasomat! Mindenre ügyelj, míg hazatérek! Micsoda
 	elvetemültség, ha az ember ágyasával gonoszul bánnak a saját házában! 
 	Ami Ipit il eti, legyen ez számára is figyelmeztetés, és ha csak egyszer is
 	véteni mer az ágyasomnak, hát neki is távoznia kel a házamból." Döbbent csend fogadta az elhangzottakat. 
 	Aztán Szobek őrjöngve
 	felpattant. 
 	– Hogy eshetett ez? Milyen hírt hal ott az apám? Ki vitt neki hazug
 	meséket? El kel -e tűrnünk mindezt? Apám nem tagadhat ki így minket, és
 	nem adhatja mindenét az ágyasának! 
 	Hori higgadtan szólt:
 	– Ha így cselekszik, azzal nem fogja elnyerni az emberek helyeslését, és
 	a tettét nem fogják igazságosnak tartani – de ez az ő
 	törvény adta joga. 
 	Hatalmában ál , hogy úgy rendelkezzen, ahogy csak akar. 
 	– Az a nő elvarázsolta, az a fekete, gúnyolódó kígyó megbabonázta! Jahmosze csak hebegett, mint aki nem találja a szavakat:
 	intézd, amíg hazatérek, akkor majd okiratot Nofretet minden vagyonom társtulajdonosává
 	– Ez hihetetlen... nem lehet igaz. 
 	– Apám megőrült... megőrült! – kiáltotta Ipi. – Ennek a nőnek a szavára
 	képes eilenem is fordulni! 
 	Hori komolyan mondta:
 	– Imhotep hamarosan hazatér, azt írja. Lehet, hogy addigra már
 	lecsil apodik, és elképzelhető, hogy nem is akarja megtenni, amit most írt. Valaki kurtán, élesen fölnevetett. 
 	Szatipi volt az. A nők szobáiba vezető
 	ajtóban ál t, onnan nézte őket. 
 	– Akkor hát ez a teendőnk, ugye, legkiválóbb Hori? Csak várjunk, és
 	majd meglátjuk? 
 	Jahmosze vontatottan mondta:
 	– Mi mást tehetnénk? 
 	– Hogy mi mást? 
 	Szatipi hangja felcsapott, már süvöltött:
 	– Hát mi folyik a ti ereitekben, tej? Azt jól tudom, hogy Jahmosze nem
 	férfi! De te, Szobek,-te sem tudsz orvosságot ezekre a bajokra? Kést a
 	szívébe, és a lány többé nem okoz nekünk gondot! 
 	– Szatipi! – kiáltott rá Jahmosze. – Apám so sem bocsátaná meg
 	nekünk! 
 	– Mondod most! De hal gass rám: egy halott ágyas nem ugyanaz, mint
 	egy eleven ágyas Hogyha ő meghal, apád szíve visszafordul maj a fiaihoz
 	és az unokáihoz. No és honnan tudná hogy hogyan halt meg? 
 	Mondhatnánk, hog skorpiócsípéstől! Ebben a dologban egyek vagyunk, 
 	nem? 
 	Jahmosze lassan felelte:
 	– Apám megtudná. Henet elmondaná neki. 
 	Szatipi hisztérikusan fölnevetett:
 	– Jahmosze, a körültekintő! Jahmosze, a szelíd és óvatos! 
 	Neked kéne a
 	gyerekekre vigyáznod, és a női munkát végezned a konyha körül! Szahmet, 
 	segíts! Olyanhoz mentem hozzá, aki nem is férfi! Te meg, Szobek, neked
 	csak a szád jár, de hol a bátorság meg az elszántság? 
 	Rére esküszöm, hogy
 	különb férfi vagyok mindkettőtöknél! 
 	Szatipi sarkon fordult, és kiment. 
 	Kait, aki végig mögötte ál t, egy lépéssel előrébb jött. 
 	Megszólalt, s a
 	hangja mély volt és remegő:
 	– Szatipi igazat beszél! Különb férfi ő mindhármótoknál. 
 	Jahmosze, Szobek, Ipi, képesek vagytok csak ülni itt ölbe tett kézzel? Mi lesz a gyerekeinkkel, Szobek? Az éhhalál vár rájuk! Jól van, ha te nem teszel
 	semmit, majd teszek én. Nincs itt egy férfi sem! 
 	Amikor ő is kiment, Szobek felpattant. 
 	– Ennead kilenc istenére, Kaitnak igaza van! Ez itt férfimunka, mi meg
 	csak ülünk, csak beszélünk, és a fejünket csóváljuk. 
 	Nagy léptekkel az ajtó felé indult, de Hori utánaszólt:
 	– Szobek, Szobek, hová mész? Mit akarsz csinálni? 
 	Szobek visszafordította szép, indulatos arcát az ajtóból, és azt kiáltotta:
 	– Valamit tenni fogok, az biztos. És amit teszek, azt élvezni fogom! 
 	III. 
 	Reniszenb kilépett a verandára, és megál t ott egy pil anatra, kezével a szemét ernyőzte a hirtelen ragyogástól. 
 	Rosszul érezte magát, feldúlt volt, és valami megnevezhetetlen félelem töltötte el. Magában azt mondogatta, 
 	a 
 	szavakat 
 	gépiesen 
 	ismételve:
 	„Figyelmeztetnem kel Nofretet... figyelmeztetnem kel ..." 
 	A háta mögött jól hal otta a férfiakat a házban, Hori és Jahmosze összevegyülő szavait, és Ipi magasabb, élesen és tisztán kivehető fiatal hangját. 
 	– Szatipinak és Kaitnak igaza van. Nincsenek férfiak ebben a családban! De én az vagyok. Igen, az vagyok, ha nem is a korom, de a szívem szerint. Nofret kigúnyolt és kinevetett, úgy bántvelem, mint egy kölyökkel. De majd megmutatom neki, hogy nem vagyok kölyök! Én nem félek apám haragjától. Ismerem apámat. Most meg van babonázva, ez a nő elvarázsolta. De ha ő elpusztulna, apám szíve visszatérne hozzám – hozzám! Én vagyok a legkedvesebb fia. Ti mind úgy kezeltek engem, mint egy gyereket, de majd meglátjátok. Bizony, majd meglátjátok! 
 	Kirontott a házból, és nekiütközött Reni-szenbnek, majdnem felborította. Reniszenb belekapaszkodott a ruhája uj ába:
 	– Ipi, Ipi, hová mégy? 
 	
 	– Nofretet megkeresni. Majd rájön, hogy rajtam nem nevethet! 
 	– Várj egy kicsit! Le kel higgadnod! Nem szabad semmilyen meggondolatlanságot elkövetnünk! 
 	– Meggondolatlanságot? – nevetett megvetően a fiú. – Te is pont olyan vagy, mint Jahmosze! Körültekintés! 
 	Óvatosság! Semmit nem szabad elhamarkodni! Jahmosze egy vénaszszony! Szobek meg csak jártatja a száját és dicsekszik! Engedj el, Reniszenb! 
 	Lenruhája uj át kicsavarta Reniszenb kezéből. 
 	– Nofret, hol van Nofret? 
 	Henet, aki épp most szaladt ki a házból, azt mormolta:
 	– Jaj, baj lesz ebből... nagy baj! Mi lesz így mindnyájunkból? Mit szólna ehhez az én szegény drága asszonyom? 
 	– Hol van Nofret, Henet? 
 	Reniszenb felkiáltott:
 	– Meg ne mondd neki! 
 	De Henet már válaszolt is:
 	– Hátrafelé ment ki. A lenföldek felé. 
 	Ipi visszarohant a házba, a hátsó ajtóhoz, Reniszenb pedig szemrehányóan mondta:
 	– Nem lett volna szabad megmondanod neki, Henet! 
 	– Nem bízol te a jó öreg Henetben. Soha nem is bíztál. 
 	Hangja most még a szokásosnál is siránko-zóbb volt. 
 	– Pedig szegény öreg Henet tudja, mit csinál. A fiúnak kel egy kis idő, hogy kifúj a a mérgét. Nem fogja Nofretet megtalálni a lenföldeknél. 
 	Henet vigyorgott. 
 	– Mert itt van a pavilonban, Kamenivel. 
 	Henet az udvar túloldala felé biccentett. Majd látszólag ok nélkül hangsúlyozta megint:
 	– Kamenivel... 
 	De Reniszenb már elindult keresztül az udvaron. 
 	A faoroszlánt huzigáló Teti odaszaladt a mamájához a tótól, Reniszenb pedig fölvette. Ahogy magához szorította a gyereket, pontosan tudta, hogy mi az az erő, ami Szatipit és Kaitot hajtja. Ezek az asszonyok a gyerekeikért harcolnak. 
 	Teti nyafogva kiáltott fel:
 	– Ne ilyen szorosan, mama, ne ilyen szorosan! Ez fáj! 
 	Reniszenb letette a gyereket. Lassan átért az udvaron. A pavilon túlsó felén Nofret és Kameni egymás mel ett ál tak. 
 	Reniszenb közeledésére hátrafordultak. 
 	Reniszenb hadarva, egy szusszal mondta:
 	– Nofret, azért jöttem, hogy figyelmeztesselek. Légy óvatos! 
 	Vigyázz magadra! 
 	Nofret arcán derültség és megvetés suhant át. 
 	– Hát vonítanak a kutyák? 
 	– Nagyon mérgesek rád... bántani fognak. 
 	Nofret tagadóan rázta a fejét. 
 	– Engem nem bánthat senki – mondta teljsen magabiztosan. – Ha megtennék, azt jelentnék apádnak, ő
 	pedig megbosszulná. Erre ők rá kel hogy jöj enek, ha egy kicsit is elgondokoznak. 
 	Nevetett. 
 	– Milyen bolondot csináltak magukból! A sértegetéseikkel meg a nevetséges ármánykodással végig az én kezemre játszottak. 
 	Reniszenb lassan rakta össze a szavakat:
 	– Akkor te... ezt... kitervelted? És én még sajnáltalak... 
 	amiért nem voltunk veled kedve sek! Hát most már nem sajnál ak... Nofret, szerintem gonosz vagy! Ha az ítélet órájában szembesülsz majd a negyvenkét bűnnel, te nem mondhatod, hogy „Nem tettem semmi rosszat". Nem mondhatod majd azt sem, hogy „Nem kívántam meg a másét" – s a mérlegen a szíved le fog bil enni az igazság tol Ipihéjével szemben. Nofret barátságtalanul mondta:
 	– Milyen jámbor lettél hirtelen! De téged nem bántottalak, Reniszenb. Rád nem mondtam semmi rosszat. Kérdezd meg Kamenit, hogy így van-e. 
 	Ezzel átment az udvaron, fel a veranda lépcsőin. Henet kijött elé, és a két nő együtt ment be a házba. 
 	Reniszenb lassan odafordult Kamenihez. 
 	– Szóval te voltál, Kameni, aki segédkeztél, hogy ezt tegye velünk? 
 	Kameni kapkodva felelt:
 	– Nagyon haragszol rám, Reniszenb? De hát mit tehettem? 
 	Imhotep szigorúan meghagyta, mielőtt elment, hogy ha Nofret úgy kívánja, nekem mindent meg kel írnom a parancsára. Mondd, hogy nem engem hibáztatsz, Reniszenb! Mit tehettem volna? 
 	– Nem hibáztathatlak – mondta Reniszenb lassan. – Azt hiszem, követned kel ett apám utasításait. 
 	– Nem szívesen tettem... és az tényleg igaz, hogy el ened nem hangzott el egyetlen szó sem, Reniszenb. 
 	– Ez engem egyáltalán nem érdekel! 
 	– De engem igen. Mondhatott volna Nofret, nmit akar, én biztosan le nem írok semmit, ami neked árthat. Reniszenb, kérlek, higgy nekem! 
 	Reniszenb csak rázta a fejét elképedve. Amit Kameni olyan hevesen bizonygatni próbált, az őt szemlátomást hidegen hagyta. Sértődött volt és dühös, mintha Kameni valamiféleképp cserben- hagyta volna. De hisz végül is csak egy idegen! Vérségi kapcsolatban ál nak ugyan, de mégiscsak idegen, akit az apja az ország távoli csücskéből hozott. Fiatal írnok csupán, akit a munkaadója megbízott valamivel, ő pedig enge- delmesen elvégezte. 
 	– Csak az igazságot írtam, semmi mást! – kötötte az ebet a karóhoz Kameni. – Egyetlen hazugság sem került bele, erre meg is esküszöm neked! 
 	– Persze – mondta Reniszenb. – Hazugság nem jöhetett szóba. Nofret nagyon okos. 
 	Az öreg Eszának tényleg igaza volt. Azzal al kicsinyes hadjárattal, amivel Szatipi és Kait 1 olyan nagyra voltak, pontosan azt művelték, ami Nofretnek leginkább kedvezett. 
 	Nem is csoda, hogy már egy ideje folyton az elégedett cicamo- solyával járt-kelt. 
 	– Rossz ember – mondta ki Reniszenb, amit gondolt. –
 	Igen, az! 
 	– Igen – helyeselt Kameni. – Gonosz teremtés. 
 	Reniszenb megfordult, és kíváncsian nézett Kamenire. 
 	– Ugye, te ismerted, mielőtt ide jött? Ismerted Memphiszben? 
 	Kameni elvörösödött, és szemlátomást feszengett. 
 	– Nem valami jól... De hal ottam, amit beszéltek róla. Azt mondták, hogy büszke lány, nagyravágyó és kemény... 
 	olyan, aki nem szokott megbocsátani. 
 	Reniszenb hirtelen türelmetlen mozdulattal felkapta a fejét. 
 	– Nem hiszem el! – mondta. – Apám nem fogja megtenni, amivel fenyegetődzik. Jó, most éppen dühös – de ennyire igazságtalan nem lehet! Amikor megjön, meg fog bocsátani. 
 	– Amikor megjön – szólt Kameni –, Nofret tesz majd róla, hogy meg ne gondolja magát. Te nem ismered Nofretet, Reniszenb! Borzasztó okos, nagyon eltökélt – és ne feledd: nagyon szép is. 
 	– Hát igen – ismerte el Reniszenb. – Szép. 
 	Felál t. Az, hogy Nofret szépségére gondolt, valahogy nem esett jól neki.... 
 	IV. 
 	Reniszenb a gyerekekkel játszott egész délután. Játék közben az a tompa nyomás a szívében szűnni kezdett. 
 	Napnyugta előtt ál t csak fel a (jyerekek mel ől, akkor simította hátra a haját, és akkor rendezte el ruhája redőit, amik jól ösz-szekuszálódtak és meggyűrődtek, s csak akkor futott át az agyán, hogy szokásukkal el entétben vajon miért nem volt most kint sem Szatipi, sem Kait. 
 	Kameni már régen távozott az udvarról. Reniszenb lassan átment, be a házba. A nappaliban senki sem volt, tovább ment hát a ház hátulsó részébe, a nők szobáihoz. 
 	Esza a szobája egyik sarkában bóbiskolt, kis szolgálólánya pedig lenvászon lepedőket válogatott, és jel el látta el őket. 
 	A konyhában sültek a háromszögletű kenyerek. Senki mással nem találkozott. 
 	Reniszenbet nyomasztani kezdte ez az üresség. Hol van mindenki? Hori biztosan felment a Sírhoz. Jahmosze vagy vele van, vagy kint a földeken. Szobek meg Ipi valószínűleg 
 	a 
 	marhákra 
 	felügyelnek, 
 	esetleg 
 	a
 	gabonatárolókat el enőrzik. De hol van Szatipi és Kait, és főleg hol van Nofret, hol? 
 	Nofret il atos kenőcsének szaga betöltötte üres szobáját. 
 	Reniszenb megál t az ajtóban, s csak nézte a fa fejtámaszt, az ékszeresdobozt, a gyöngy karperecek kupacát, meg a kék zománcos szkarabeuszgyűrűt. Il atszerek, kenőcsök, ruhák, vásznak, saruk – mind a gazdájukról meséltek, Nofretről, aki ezek közt élt, és aki idegen volt és el enség. 
 	Reniszenb csak találgatni tudott, hogy Nofret vajon hol lehet. 
 	Lassan a ház hátsó bejárata felé vette az útját, ahol Henet éppen belépett. 
 	– Hol van mindenki, Henet? A ház üres, csak a nagymamám van itt. 
 	– Én azt honnan tudjam, Reniszenb? Én dolgoztam, a szövésnél segédkeztem, meg még ezer és egy dolgot intéztem. Nekem nincs időm sétafikálni. 
 	Ez csak azt jelentheti, gondolta Reniszenb, hogy valaki viszont sétálni ment. Talán Szatipi követte Jahmoszét a Sírhoz, hogy ott is tovább nyaggassa? De hol van Kait? 
 	Nem jel emző Ka-itra, hogy ilyen sokáig magukra hagyja a gyerekeit. 
 	És megint az a furcsa, bosszantó kérdés tolult előtérbe: Hol van Nofret? 
 	Henet mintha olvasott volna Reniszenb gondolataiban, már válaszolt is:
 	– Ami Nofretet il eti, már egy jó ideje felment a Sírhoz. Na, Horiban
 	aztán emberére talál! 
 	Henet gonoszul nevetett:
 	– Hori is okos ám! 
 	Kicsit közelebb húzódott Reniszenbhez. 
 	– Szeretném, ha tudnád, Reniszenb, mennyire bánt engem ez az egész. 
 	Tudod, aznap odajött hozzám, amikor Kait keze nyoma ott volt az arcán, és szivárgott a vére. Kamenit írásra kény szerítette, engem meg arra, hogy tanúsítsam, amit láttam –
 	és persze nem mondhattam, hogy nem láttam! Okos ő, nagyon okos. Énnekem meg folyton a te drága jó édesanyád járt a fejemben... 
 	Reniszenb el épett mel őle, és kiment a lenyugvó nap arany ragyogásába. A sziklák mély árnyékokat rejtettek, s az egész világ elvarázsolódott a napnyugtának ebben az órájában. 
 	Reniszenb meggyorsította lépteit, amint a sziklaösvény felé indult. Felmegy a Sírhoz, felkeresi Horit. Igen, Horit. Ezt tette gyerekkorában is, ha eltört a játéka, ha bizonytalan volt valamiben vagy félt. Hori olyan volt, mint a sziklák: szilárd, mozdíthatatlan, ál andó. 
 	
 	Reniszenb zavartan arra gondolt: „Nem lesz semmi baj, csak érjek oda Horihoz..." 
 	Lépteit még jobban szaporázta, már majdnem szaladt. 
 	Aztán megpil antotta a feléje közeledő Szatipit. Ő is éppen odafönt lehetett a Sírnál. 
 	De milyen furcsán jár Szatipi: jobbra-balra támolyog, és botladozik, mint aki nem jól lát...! 
 	Amikor Szatipi meglátta Reniszenbet, megtorpant, és a szívéhez kapta a kezét. Reniszenb egészen közel ment, és Szatipi arcát megpil antva meghűlt benne a vér. 
 	– Mi baj van, Szatipi, beteg vagy? 
 	Szatipi rekedten válaszolt, miközben a tekintete ide-oda járt:
 	– Nem, nem, dehogy. 
 	– Pedig betegnek látszol. Meg is vagy ijedve. Mi történt? 
 	– Ugyan, mi történt volna? Egyáltalán semmi. 
 	– Hol voltál? 
 	– Felmentem a Sírhoz, hogy megkeressem Jahmoszét. 
 	Nem volt ott. Senki sem volt ott. 
 	Reniszenb még mindig csak bámulta. Új Szatipi ál t előtte: olyan, akiből teljesen elszál t a harci kedv és a határozottság. 
 	– Gyere, Reniszenb... gyere vissza a házba! 
 	Szatipi Reniszenb karjára tette enyhén remegő kezét, és húzta, hogy forduljon vissza – de ettől az érintéstől Reniszenb hirtelen fel ázadt. 
 	– Nem, én felmegyek a Sírhoz. 
 	– Mondom, hogy nincs ott senki. 
 	– Szeretem onnan nézni a folyót. Szeretek ott ülni. 
 	– De már lemegy a nap, késő van. 
 	Szatipi uj ai satuként szorultak Reniszenb karjára. 
 	Reniszenb szabadulni próbált a szorításból. 
 	– Hagyjál! Engedj el, Szatipi! 
 	– Nem! Gyere, gyere vissza velem! 
 	De Reniszenb már kitépte magát a kezéből és elfutott mel ette a szikla irányába. 
 	Volt ott valami – ösztönösen megérezte, hogy van ott valami
 	Egyre gyorsabban futott... 
 	És aztán meglátta a sötétlő kupacot a szikla árnyékában... 
 	Odasietett, egészen közel ment hozzá. 
 	Nem érzett semmiféle meglepetést azon, amit látott. Mintha számított volna rá... 
 	Nofret arccal fölfelé feküdt, összezúzódott és kicsavarodott testtel. A szeme nyitva volt, de már nem látott. Reniszenb lehajolt, és megérintette a hideg, merev arcot, majd felegyenesedett megint, és úgy nézte. Nem is nagyon hal otta, ahogy Szatipi odaért mögé. 
 	– Biztos leesett – mondta Szatipi. – Lezuhant. 
 	A sziklaösvényen ment, és lezuhant. 
 	Igen, gondolta Reniszenb, ez történt. Nofret lezuhant a meredek ösvényről, és a teste összezúzódott a mészkősziklákon. 
 	– Lehet, hogy egy kígyót látott – mondta Szatipi –, és megijedt tőle. Szoktak azon az ösvényen néha kígyók sütkérezni. 
 	Kígyók. Igen, kígyók. Szobek és a kígyó. Egy gerinctörött kígyó, amely holtan fekszik a napsütésben. Szobeknek ragyog a szeme... 
 	Reniszenb azt gondolta: „Szobek... Nofret..." Aztán hirtelen nagy megkönnyebbüléssel hal otta meg Hori hangját:
 	– Mi történt itt? 
 	Megkönnyebbülve fordult meg. Hori és Jahmosze együtt érkeztek. Szatipi élénken magyarázta, hogy Nofret biztosan lezuhant fentről, az ösvényről. 
 	Jahmosze azt mondta:
 	
 	– Nyilván minket keresett, de Hori meg én kint voltunk az öntözőcsatornáknál. Legalább egy órát ott voltunk. Most értünk vissza, ti meg már itt ál tatok. 
 	Reniszenb megszólalt, és a hangjától ő maga is meglepődött, mert olyan idegenül csengett:
 	– Hol van Szobek? 
 	Inkább csak érezte, mint látta, ahogy Hori erre felkapta a fejét. Jahmosze hangja viszont inkább csak tanácstalan volt, ahogy visszakérdezett:
 	– Szobek? Én nem láttam egész délután. Azóta, hogy olyan dühösen otthagyott minket a házban. 
 	Hori azonban Reniszenbet fürkészte. Reni-B szenb is felnézett: a tekintetük találkozott. Látta, hogy Hori elfordítja a szemét, és lenéz Nofret testére – s Reniszenb teljes bizonyossággal, ponto-san tudta, hogy mit gondol Hori. 
 	Hori kérdőn mormolta:
 	– Szobek? 
 	– Jaj, nem! – hal otta magát Reniszenb. – Jaj, nem... nem! 
 	Szatipi sürgetően ismételte:
 	– Lezuhant az ösvényről! Pont itt, fölöttünk nagyon keskeny... és veszélyes... 
 	Veszélyes? Mit is mesélt egyszer Hori? Egy történetet arról, amikor a gyermek Szobek nekiesett Jahmoszénak, és a már halott anyáról, aki szétválasztotta őket, és azt mondta: „Ezt nem szabad, Szobek! Veszélyes! 
 	Szobek szeret ölni. „Amit teszek, azt élvezrm fogom..." 
 	A kígyóölő Szobek... 
 	Szobek azon a keskeny ösvényen Nofrettel találkozik... 
 	Azon vette észre magát, hogy azt motyogja:
 	– Nem tudhatjuk... nem tudhatjuk... 
 	De aztán végtelenül megkönnyebbült, mint akiről mázsás súlyt vesznek le, amikor meghal otta, hogy Hori komoly hangja hitelt adott Sza-tipi bizonykodásának:
 	– Biztosan lezuhant az ösvényről... 
 	De a tekintete találkozott Reniszenbével. Reniszenb azt gondolta: „Ő meg én tudjuk...Tudni fogjuk mindig..." 
 	Hal otta a saját hangját, amint remegőn azt mondja:
 	– Lezuhant az ösvényről... utolsó visszhangként Jahmosze szelíd hangja hal atszott:
 	– Biztos lezuhant az ösvényről. 
 	KILENCEDIK FEJEZET Tél negyedik havának 6. napja I. 
 	Imhotep szemben ült Eszával. 
 	– Mind ugyanazt mondják – mondta nyűgösen. 
 	– Ez legalább kényelmes – mondta Esza. 
 	– Kényelmes? Hogyhogy kényelmes? Hogy te milyen kifejezéseket
 	használsz...! 
 	Esza kurtán felnevetett. 
 	– Tudom, mit beszélek, fiam. 
 	– Hogy az igazat mondják-e, nekem azt kel eldöntenem! –
 	mondta
 	Imhotep vészjóslón. 
 	– Nem hinném, hogy te vagy Maat istennő. És az emberi szívet sem
 	tudod mérlegre tenni, mint Anubisz. 
 	– Baleset lett volna? – latolgatta fejcsóválva Imhotep. –
 	Nem szabad
 	elfeledkeznem arról, hogy hálátlan családommal szemben tervezett
 	intézkedéseim bejelentése alighanem felkavarta itt a kedélyeket. 
 	– Igen, így volt – mondta Esza. – Felkavarodtak a kedélyek. 
 	Annyira
 	üvöltöttek a csarnokban, hogy amit mondtak, én is jól hal ottam idebenn, a
 	
 	szobámban. De mondd csak, ualóban azok voltak a terveid? 
 	Imhotep feszengve fészkelődött, ahogy motyogta:
 	– Mérgemben írtam... jogos haragomban! A családomra ráfért egy
 	alapos megleckéztetés. 
 	– Más szóval – mondta Esza – csak rájuk akartál ijeszteni. 
 	így volt? 
 	– Drága édesanyám, mit számít ez most? 
 	– Értem én – mondta Esza. – Nem tudtad, mit akarsz. 
 	Zavaros volt a
 	gondolkodásod, mint mindig. 
 	Imhotep nagy erőfeszítéssel fogta vissza ingerültségét. 
 	– Csupán azt mondom, hogy ez a szempont már nem számít. Nofret
 	halálának körülményeit kel most tisztázni. Ha azt kéne hinnem, hogy a
 	családomból bárki ennyire elfeledkezett a köte lességéről, vagy ennyire
 	elvette az eszét a düh, hogy szándékosan megtámadta a lányt... én... én
 	igazán nem tudom, hogy mit is tennék! 
 	– Akkor igazán nagy szerencse – mondta Esza –, hogy mind ugyanúgy
 	mesélik el a történetet, ügye, egyikük sem tett célzást másra? 
 	– Nem bizony. 
 	– Akkor miért ne tekintenéd az ügyet lezártnak? El kel ett volna vinned
 	magaddal a lányt északra. Én megmondtam neked. 
 	– Akkor hát mégis azt hiszed...? 
 	Esza nyomatékkal mondta:
 	– Én azt hiszem, amit mondanak nekem, hacsak nem el enkezik azzal, 
 	amit a saját szememmel láttam – de az ma már nem valami sok – vagy a
 	saját 
 	fülemmel 
 	hal ottam. 
 	Gondolom, 
 	Henetet 
 	is
 	kikérdezted. Ő mit tud a
 	dologról? 
 	– Henetet ez mélyen elszomorítja – nagyon mélyen. 
 	Énmiattam. Esza felvonta a szemöldökét:
 	– Nocsak! Ez meglep. 
 	– Henetnek nagy szíve van! – mondta melegen Imhotep. 
 	– Így igaz. És a nyelve is nagyobb a kel eténél. Ha a veszteséged miatti
 	szomorúság Henet egyetlen reakciója, akkor én az esetet bízvást lezártnak
 	tekinteném. Annyi minden van itt még, amivel foglalkoznod kel . 
 	– Ez igaz. 
 	Imhotep visszatalált szokásos öntelt fontoskodásába, és felál t. 
 	– Most is egész csomó üggyel vár rám a csarnokban Jahmosze, amik
 	mind azonnali intézkedésemet igénylik. Több döntést is jóvá kel
 	hagynom. Igazad van: az egyéni gyász nem válhat az élet kerékkötőjévé. Azzal kisietett. 
 	Esza futólag nem kevés kajánsággal elmosolyodott, de az arca hamar
 	elborult. Sóhajtott, és megcsóválta a fejét. 
 	II. 
 	Jahmosze Kamenivel az oldalán várta apját. Hori éppen a temetési előkészületeket el enőrzi: a balzsamozókkal és a temetkezési vál alkozókkal van, mondta Jahmosze. 
 	Imhotepnek beletelt néhány hétbe, míg haza tudott utazni, miután Nofret halálhírét megkapta, A temetés előkészületei mostanra be is fejeződtek. A testet sokáig sófürdőben tartották, majd nagyjából visszaál ították korábbi formáját, olajokkal és sókkal dörzsölték be, s végül gondosan bebugyolálták vásznakba, úgy helyezték a koporsójába. 
 	Jahmosze elmondta, hogy egy kisebb sírkamrát választott ki, közel ahhoz a sziklasírhoz, amely majd Imhotep testét fogja befogadni. Részletesen elsorolta, hogy mit intézett, és Imhotep meg is dicsérte:
 	– Jól van, Jahmosze! – mondta kedvesen. – úgy látom, helyesen döntöttél, és nem veszítetted el a fejedet. 
 	Jahmosze arca kis színt kapott ettől a váratlan dicsérettől. 
 	– Ipi és Montu persze drágán dolgoznak -folytatta Imhotep. 
 	– Ezek a tárolóedények például nekem aránytalanul drágának tűnnek. Igazán semmi szükség ilyen tékozlásra. 
 	Az áraik szerintem helyenként nagyon magasak. Ez a baj ezekkel a balzsamozókkal, akik dolgoztak már a Kormányzó családjánál: olyan árakat kérnek, amilyet csak akarnak! Olcsóbb lett volna, ha olyanhoz fordulunk, aki nem ilyen felkapott. 
 	– Miután nem voltál itt – mondta Jahmosze –, nekem kel ett ezekben a dolgokban döntenem. Azon igyekeztem, hogy ágyasod, akit olyan sokra tartottál, a lehető legnagyobb tisztességben részesüljön. 
 	Imhotep bólintott, és megveregette Jahmosze vál át. 
 	– Hibáztál, de jót akartál, fiam. Tudom is, hogy anyagi kérdésekben általában nagyon körültekintő vagy. Jólesik nekem, hogy az itt felmerült fölösleges költségekkel az én kedvemet kerested. Mindazonáltal nem vagyok egy pénzeszsák, és egy ágyas... öhmm... nos, csak egy ágyas. 
 	Le fogjuk mondani a drágább amuletteket, és... hadd hal jam... biztosan van itt egy-két dolog, aminél még megnyirbálhatjuk a kiadáso- kat... Kameni, olvasd a tételeket! 
 	Kameni kigöngyölte a tekercset. 
 	Jahmosze megkönnyebbülten sóhajtott. 
 	III. 
 	Kait lassan jött ki a házból a tóhoz, és megál t, ahol a gyerekek a mamáikkal voltak. 
 	– Igazad volt, Szatipi! – mondta. – Egy élő ágyas nem ugyanaz, mint egy halott! 
 	Szatipi fe Ipil antott Kaitra, a tekintete bizony- talán volt, mint aki nem is lát. Reniszenb kér- dezte meg:
 	– Hogy érted ezt, Kait? 
 	– Az élő ágyas számára semmi sem volt túl drága: ruhák, ékszerek – sőt még Imhotep saját vérének öröksége sem! 
 	Most meg Imhotep azon buzgólkodik, hogy hogyan faragja le a temetés költségeit! Hiszen minek vesztegessen pénzt egy halott nőre? Bizony, Szatipi, igazad volt. 
 	Szatipi azt mormolta:
 	– Mit is mondtam? Már elfelejtettem. 
 	– Jobb is – helyeselt Kait. – Már én is elfelejtettem. És Reniszenb is. 
 	Reniszenb némán Kaitra emelte a szemét. Volt valami Kait hangjában, valami enyhe fenyegetés, amitől Reniszenb nem érezte jól magát. Kaitról az a vélemény alakult ki benne, hogy elég ostoba nő, kedves és alkalmazkodó, akit nemigen kel számításba venni. Most azon döbbent meg, hogy Kait és Szatipi mintha helyet cseréltek volna. Az uralkodó és erőszakos Szatipi most szelíd volt, szinte félénk. És mintha éppen a csendes Kait vált volna irányítóvá kettejük közül. 
 	Pedig az emberek, gondolta Reniszenb, nem szokták a jel emüket változtatni – vagy mégis? Össze volt zavarodva. 
 	Kait és Szatipi tényleg megváltozott volna az elmúlt hetekben? Vagy az egyikükben lezajlott változás okozta a másikét? Vajon Kait erőszakos lett? Vagy csak annak látszik, mert Szatipi olyan hirtelen összeesett? 
 	Szatipi tényleg más volt. Jól ismert, emelt hanghordozása nem volt többé hal ható. Testtartásán idegesség látszott, magát összehúzva osont az udvaron és a házban – nem is hasonlított a korábbi, magabiztos Szatipihoz. Reniszenb ezt a Nofret halála miatti megrázódtatásnak tudta be, csak az volt a hihetetlen, hogy ez a hatás ilyen tartós. 
 	Reniszenbnek akaratlanul is eszébe jutott, hogy Szatipihoz sokkal inkább az il ett volna, ha nyíltan és teljesen magától értetődő módon közli, mennyire örül az ágyas hirtelen és korai halálának. Ám most, ha csak meghal otta Nofret nevét, Szatipi idegesen ösz-szerezzent. Még Jahmoszét is békén hagyta: nem parancsolgatott neki, és nem piszkálta, aminek eredményeképpen Jahmosze sokkal határozottabb lett. A Szatipiban lezajlott változás mindenesetre csak jó gyümölcsöket hozott -vagy legalábbis Reniszenb ezt gondolta. Egy kicsit mégis kényelmetlenül érezte magát miatta... 
 	Reniszenb hirtelen arra lett figyelmes, hogy Kait őt nézi, és a szemöldökét ráncolja. Kait várta tőle a helyeslést, annak megerősítését, omit mondott. 
 	– Már Reniszenb is elfelejtette – mondta még egyszer. 
 	Reniszenbet váratlanul a lázadás érzése kerítette hatalmába. Sem Kait, sem Szatipi, sem senki más nem szabhatja meg neki, hogy mire emlékezzen és mire ne! 
 	Tekintete, amikor újra összekapcsolódott Kaitéval, kifejezetten dacos volt. 
 	– Az egy háztartásban élő nők tartsanak össze! – mondta Kait. 
 	Reniszenb megtalálta a hangját. Tisztán, kihívóan azt kérdezte:
 	– Miért? 
 	– Mert azonosak az érdekeik. 
 	Reniszenb hevesen megrázta a fejét. Zavartan azt gondolta: „Nemcsak nő vagyok, hanem ember is. 
 	Reniszenb vagyok." 
 	Hangosan annyit mondott:
 	– Ez nem ilyen egyszerű. 
 	– Te keresed a bajt, Reniszenb? 
 	– Nem én. De miféle bajról beszélsz? 
 	– A legjobb elfelejteni mindent, ami aznap a csarnokban elhangzott. 
 	Reniszenb felnevetett:
 	– Ostoba vagy, Kait! Azt a szolgák, a rabszolgák, a nagyanyám – mindenki hal hatta! Nincs semmi értelme úgy tenni, mintha nem történt volna meg, ami megtörtént! 
 	– De dühösek voltunk – szólalt meg Szatipi színtelen hangon. – Nem gondoltuk komolyan, amit mondtunk. 
 	Lázasan, ingerülten tette hozzá:
 	– Ne is beszélj róla tovább, Kait! Ha Reniszenb bajt akar, hát hagyd! 
 	– Nem akarok én bajt – mondta sértődötten Reniszenb. –
 	De színlelni ostobaság. 
 	– Nem az – mondta Kait. – Éppen hogy bölcsesség. 
 	Neked is gondolnod kel Tetire. 
 	– Tetit a világon semmi nem fenyegeti. 
 	– Persze: most már, hogy Nofret halott mosolygott Kait. 
 	Nyugodt, csendes, elégedett mosoly volt ez, Reniszenb pedig újra érezte, hogy feltámad benne az el enkezés. 
 	Pedig Kaitnak teljesen igaza volt. Most már, hogy Nofret meghalt, minden rendbe jött. Sza-üpi, Kait és Reniszenb is biztonságban tudhatták magukat, megbékéltek, és nem kel ett félniük a jövőtől. A betolakodó, a zavart okozó, baljóslatú idegen eltávozott, örökre. 
 	
 	De akkor mégis miért ébred benne érthetetlenül sajnálat Nofret iránt? Miért védené a halott lányt, akit nem is szeretett? Nofret gonosz volt, Nofret meghalt. Nem lehetne ezt most már any-nyiban hagyni? Miért tör rá most hirtelen a szánalom – vagy talán több is, mint a szánalom: a megértés? 
 	Reniszenb tanácstalanul rázta a fejét. Miután többiek bementek, ő tovább ült ott a vízparton, és hasztalan próbálta megérteni a fejében lévő összevisszaságot. 
 	A nap már alacsonyan járt, amikor Hori átment az udvaron, meglátta Reniszenbet, és odaült mel é. 
 	– Késő van, Reniszenb. A nap már lenyugszik. Be kéne menned. 
 	Hori komoly, halk hangja megnyugtatta Reniszenbet, mint mindig. Reniszenb kérdőn fordult
 	– Muszáj az egy háztartásban lévő nőknek összetartaniuk? 
 	– Ki mondta ezt neked, Reniszenb? 
 	– Kait. Ő meg Szatipi... 
 	Reniszenb elhal gatott. 
 	– És te... szeretnél a saját fejeddel gondolkodni? 
 	– Jaj, gondolkodni! Ha én tudnám, hogy azt hogy kel , Hori...! Minden összezavarodott a fejemben. Zavarba ejtőek az emberekls. Mindenki más, mint amilyennek gondoltam. Szatipiról mindig azt hittem, hogy merész, határozott, irányitó típus. De most gyenge lett, határozatlan, sőt, félénk. Akkor most melyik az igazi Szatipi? Nem lehet, hogy valaki ennyire megváltozzon egyik napról a másikra! 
 	– Egyik napról a másikra valóban nem lehet. 
 	– És Kait is, aki mindig béketűrő volt, engedékeny, és aki hagyta magát rángatni: most ő irányít mindannyiunkat! 
 	Szemlátomást még Szo-bek is tart tőle. És Jahmosze is megváltozott: 
 	parancsolgat, 
 	és 
 	elvárja, 
 	hogy
 	engedelmeskedjenek neki! 
 	– És mindez megzavar téged, Reniszenb? 
 	– Igen. Mert nem értem. Néha azt gondolom,! hogy talán Henet is teljesen más, mint aminek látszik! 
 	Reniszenb ezen felnevetett, mintha valamB képtelenséget mondott volna – de Hori nem nevetett vele. Arca komoly maradt, elgondolkodó, 
 	– Te mostanáig nem sokat törted a fejedet az embereken, igaz, Reniszenb? Mert akkor tudnád, hogy... 
 	Elhal gatott, majd folytatta:
 	– Azt tudod, ugye, hogy minden sírban van egy olyan ajtó, amelyik nem nyílik sehová? Reniszenb rábámult. 
 	– Hát persze – mondta. 
 	– Az emberek is ilyenek. Megtévesztésül készítenek ilyen álajtókat. Ha rájönnek, hogy gyengék, hogy alkalmatlanok, akkor egy hatalmas ajtót készítenek magabiztosságból, hangosko-dásból, parancsoló tekintélyből – s egy idő
 	múlva maguk is hinni kezdenek benne. Azt hiszik, mint ahogy a többi ember is, hogy ők tényleg ilyenek. Pedig e mögött az ajtó mögött nincs más, csak szikla, Reniszenb... 
 	Aztán, mikor jön a valóság, és megérinti őket az igazság tol Ipihéjével, akkor előbukkan igazi énjük. Kaitnak a szelídség és engedékenység hozta meg, amire vágyott: a férjet és a gyerekeket. Az ostobaság pedig leegyszerűsítette neki az életet. De amikor fenyegető veszély formájában megjelent a valóság, akkor előtört valódi természete. Nem változott meg, Reniszenb: ez az erő és könyörtelenség mindig is megvolt benne. 
 	Reniszenb gyerekesen nyafogva mondta:
 	– De nekem ez nem tetszik, Hori. Félelmet kelt bennem. 
 	Hogy mindenki más, mint aminek gondoltam...! És velem mi a helyzet? Én tényleg mindig ugyanaz vagyok. 
 	– Igazán? – mosolygott Hori. – Akkor miért ültél most itt homlokráncolva és töprengve órákig? A régi Reniszenb, aki elment Haival, tett valaha ilyet? 
 	– Jaj, dehogy! Nem volt arra semmi szükség, hogy... –
 	Reniszenb elharapta a mondatot. 
 	– Érted már? Most mondtad ki. Ez a valóság szava: a szükség!Már nem vagy az a boldog, önfeledt gyermek, akinek mindig látszottál, aki mindent az első benyomás alapján ítél meg. Nem csupán egy vagy a sok háztartásbeli nő közül. Te Reniszenb vagy, aki a saját fejével akar gondolkozni, aki elgondolkodik a többi emberen... 
 	Reniszenb lassan mondta:
 	– Épp Nofreten gondolkoztam... 
 	– És mit gondoltál róla? 
 	– Azon törtem a fejem, hogy miért nem tudom elfelejteni... 
 	Gonosz volt, kegyetlen, ártani akart nekünk – és most halott. Miért nem tudom ezt lezárni magamban? 
 	– Hát nem tudod lezárni? 
 	– Nem. Próbálom, de... 
 	Reniszenb elhal gatott. Zavartan megsimította a szemét a kezével. 
 	– Néha úgy érzem, hogy belelátok Nofretbe, Hori. 
 	– Belelátsz? Hogy érted ezt? 
 	– Nem tudom megmagyarázni. De néha rám tör ez az érzés, és akkor mintha Nofret itt ál na mel ettem. Majdnem úgy érzem, mintha én volnék ő. Tudom, hogy mit érzett. 
 	Nagyon boldogtalan volt, Hori. Most már ezt biztosan tudom, azelőtt nem tudtam. Pont azért akart bántani minket, mert olyan boldogtalan volt. 
 	– Ezt te nem tudhatod, Reniszenb. 
 	– Persze hogy nem tudhatom, de így érzem. Egyszer láttam is az arcán azt a nyomorúságot, azt a keserűséget és fekete gyűlöletet – és nem értettem! Biztosan szeretett valakit, de aztán valami közbejött... talán a férfi meghalt... 
 	vagy elment... mindenesetre Nofretben ez maradt utána: hogy bántani akart, sebezni. Ó, mondhatsz, amit akarsz, tudom, hogy igazam van! Aztán ágyasa lett ennek az öregembernek, az apámnak... idejött, mi meg nem szerettük... 
 	és 
 	azt 
 	gondolta, 
 	akkor 
 	ugyanolyan
 	boldogtalanokká tesz majd minket, mint amilyen ő. Igen, így volt! Hori kíváncsian nézett rá:
 	– Milyen magabiztos a hangod, Reniszenb! Pedig nem is ismerted jól Nofretet. 
 	– De érzem, hogy ez az igazság, Hori. Érzem őt, Nofretet. 
 	Néha azt érzem, hogy ott ál mel ettem, egész közel... 
 	– Értem. 
 	Csend ereszkedett közéjük. Már majdnem teljesen besötétedett. 
 	Aztán Hori csendesen azt mondta:
 	– Ugye, te nem hiszed, hogy Nofret baleset áldozata lett? 
 	Azt gondolod, ugye, hogy lelökték? 
 	Reniszenb heves el enkezést érzett, mikor kimondva hal otta saját sejtését. 
 	– Nem, ne mondd ezt! 
 	– De én azt hiszem, Reniszenb, hogy jobb, ha kimondjuk –
 	ha már a fejedbe fészkelte magát. Ugye, így gondolod? 
 	– Én... igen. 
 	Hori töprengve hajtotta le a fejét. Így folytatta:
 	– És azt hiszed, hogy Szobek tette? 
 	– Ki más lehetett volna? Emlékszel, mit művelt a kígyóval! 
 	És emlékszel, mit mondott... aznap... Nofret halálának napján... mielőtt kiment a csarnokból? 
 	– Emlékszem, mit mondott, igen. De többnyire nem a leghangosabbak szoktak a tettek mezejére lépni. 
 	– Te nem hiszed, hogy Nofretet megölték? 
 	– De igen, Reniszenb... De ez csak egy vélemény a sok közül. Nincs bizonyítékom rá. Ésj nem hiszem, hogy valaha is lehet bizonyítékot találni. Ezért mondtam Imhotepnek, hogy fogadja el a baleset tényét. Nofretet valaki meglökte, de soha nem fogjuk megtudni, hogy kicsoda. 
 	– Úgy érted, hogy szerinted nem Szobek volt? 
 	– Szerintem nem. De ahogy már mondtam, nem tudjuk kideríteni... azért a legokosabb nem is gondolni rá. 
 	– De... ha nem Szobek... akkor szerinted ki volt? 
 	Hori megrázta a fejét. 
 	– Ha van is elképzelésem... lehet, hogy tévedek. Úgyhogy jobb, ha nem is mondom... 
 	– De akkor... soha nem fogjuk megtudni! 
 	Reniszenb hangja kétségbeesetten csengett. 
 	– Lehet, hogy... – mondta Hori tétován -lehet, hogy éppen az lenne a legjobb. 
 	– Ha nem tudjuk meg? 
 	– Ha nem tudjuk meg. Reniszenb megborzongott. 
 	– De akkor... jaj, Hori, én félek! 
 	HARMADIK RÉSZ: NYÁR
 	TIZEDIK FEJEZET Nyár első havának 11. napja I. 
 	Lezajlottak a záró szertartások és elhangzottak az előírásos ráolvasások. Montu, Hathor templomának szent papja fogta a hedenfűbol készült seprűt, és gondosan kisöpörte a sírkamrát, miközben varázsigét kántált, hogy az összes gonosz szel em lába nyoma eltűnjön onnan, mielőtt az ajtót örökre lepecsételik. 
 	Aztán lepecsételték a Sírt, majd ami a balzsamozók munkája után maradt: a nátronlúggal teli edényeket, sókat és a rongyokat, amelyek hozzáértek a testhez, mindent beraktak a szomszédos fülkébe, és azt is lepecsételték. 
 	Imhotep kihúzta magát, és vett egy nagy levegőt. 
 	Áhítatos, temetéshez il ő arckifejezése eltűnt. Minden méltó módon ment végbe. Nofretet az összes előírt rítus betartásával temették el, költséget nem kímélve (a költségek Imhotep szerint néhol indokolatlanul magasak is voltak). 
 	Imhotep kölcsönös udvariaskodásokba bonyolódott a papokkal, akik, miután el átták szent teendőjüket, világias modorra váltottak. Mindenki leereszkedett a házhoz, ahol várták őket a frissítők. Imhotep a legutóbbi politikai változásokról beszélgetett a szent papok főnökével. Théba városa gyorsan nagy hatalomra tett nzert. Megvolt annak lehetősége, hogy Egyiptom hamarosan újra egyesüljön egyetlen, erős uralkodó alatt. A piramisépítők aranykora ismét fel virradhat. 
 	Montu nagy tisztelettel és elismerően szólt Neb hepet-Ré királyról. Elsőrangú katona, ugyanakkor nagyon val ásos ember. A korrupt és gyáva észak nemigen ál hat meg előtte. Egységes Egyiptom: ez az, amire szükség van. Az pedig egyértelműen nagyon sokat jelentene Thébának... 
 	A két férfi sétálva latolgatta a jövőt. 
 	Reniszenb visszanézett a sziklára és a lepe eseteit sírkamrára. 
 	– Ez hát a vége – mormolta. Megkönnyebbülés fogta el. 
 	Félt valamitől, 
 	de maga sem tudta, mitől! Talán hogy valami kirobban az utolsó pil anatban? Valami vádaskodás? Ám minden dicséretes olajozottsággal folyt le. Nofretet tisztességgel eltemették, a val ás összes előírásainak betartásával. 
 	Ez volt a vége. 
 	Henet az orra alatt azt motyogta:
 	– Én bízom benne, nagyon bízom benne, Reniszenb. 
 	Reniszenb odafordult. 
 	– Mit akarsz ezzel mondani, Henet? 
 	Henet kerülte a tekintetét. 
 	
 	– Én csak azt mondtam, hogy bízom benne, hogy ez a vége. Van, hogy
 	az ember lezártnak gondol valamit, és az csak egy kezdet. De az; egyáltalán nem lenne jó. 
 	Reniszenb dühösen kifakadt:
 	– Te miről beszélsz, Henet? Mire célzól? 
 	– Én aztán sose szoktam célozgatni, Reniszenb. A világért se tennék olyat! Nofret el van temetve, és mindenki elégedett, ügyhogy minden úgy van, ahogy annak lennie kel . Reniszenb faggatni kezdte:
 	– Henet, megkérdezte tőled apám, hogy te mit gondolsz Nofret haláláról? 
 	– Meg bizony, Reniszenb! Sőt nagyon is kíváncsi volt, azt kérte, hogy részletesen mondjam el, mit is gondolok. 
 	– És mit mondtál neki? 
 	– Hát persze azt, hogy baleset volt. Mi más lehetett volna? 
 	Azt mondtam: ugye, egy percig sem gondolod rólam, hogy azt hiszem, a családodból valaki bántotta a lányt? Nem is merték volna, mondtam. Ahhoz nagyon is tisztelnek téged. 
 	Morgolódnak esetleg, de annál tovább nem mennek, mondtam. Nekem elhiheted, mondtam, hogy semmi ilyesmi nem történt! 
 	Henet bólintott, és kuncogott. 
 	– És apám hitt neked? 
 	Henet újra bólintott, látható elégedettséggel:
 	– Apád tudja, mennyire szívemen viselem az ügyeit. A jó öreg Henetnek ő mindig hisz. Legalább ő sokra tart engem, ha már tiközületek más nem is. No de az én odaadásom irántatok önmagában hordja a jutalmát. Nem is várok ezért köszönetet. 
 	– Odaadó voltál Nofret iránt is -jegyezte meg Reniszenb. 
 	– Én igazán nem tudom, hogy ezt honnan veszed, Reniszenb! 
 	Nekem 
 	is, 
 	mint 
 	mindenki 
 	másnak, 
 	engedelmeskednem kel . 
 	– Nofret azt hitte, te vele vagy. 
 	Henet megint kuncogott. 
 	– Nofret nem volt annyira okos, mint amilyennek hitte magát. Kevély lány volt, azt gondolta, hogy övé az egész világ. Hát most már az Alvilág urainak kel megfelelnie, azoknál pedig nem sokat számít egy csinos arcocska. Mi mindenesetre megszabadultunk tőle. Vagy legalább is –
 	tette hozzá halkan, s közben megérintette a nyakában lógó egyik amulettet –, én bízom benne. 
 	II. 
 	– Reniszenb, beszélni szeretnék veled. Szatipiról van szó. 
 	– Tessék, Jahmosze! 
 	Reniszenb együtt érzőn nézett bátyja szelíd, aggódó arcába. Jahmosze lassan és súlyosan ejtette a szavakat:
 	– Valami nagyon nincs rendben Szatipi körül. Én ezt nem értem. Reniszenb szomorúan megcsóválta a fejét. 
 	Nemigen tudott semmi
 	vigasztalót mondani. 
 	– Már egy ideje látom rajta ezt a változást -folytatta Jahmosze. –
 	Minden szokatlan zajtól megijed, és reszketni kezd. Nem is eszik jól, 
 	Olyan óvakodva járkál, mint aki fél a saját árnyékától is. 
 	ügye, te is
 	észrevetted, Reniszenb? 
 	– Igen, mindannyian észrevettük. 
 	– Kérdeztem tőle, hogy nem beteg-e, ne küld-jek-e orvosért, de azt
 	mondja, hogy semmi baja, teljesen jól van. 
 	– Tudom. 
 	– Akkor te is kérdezted? És semmit nem mondott neked, egyáltalán
 	semmit? – kérdezte Jahmosze nyomatékkal. 
 	Reniszenb átérezte az aggodalmát, de semmit nem tudott mondani, 
 	amivel segíthetett volna. 
 	– Azt ál ítja, hogy teljesen jól van. 
 	Jahmosze azt mormolta:
 	– Éjszaka rosszul alszik, álmában kiabál. Esetleg nem lehet, hogy... 
 	valami bánata van, amiről nem tudunk? 
 	Reniszenb megrázta a fejét. 
 	– Hogy lehetne? Nincs a gyerekekkel semmi baj. Itt semmi nem történt
 	– leszámítva, persze, Nofret halálát. De amiatt Szatipi aligha bánkódna –
 	tette hozzá csípősen. 
 	Jahmosze halványan elmosolyodott:
 	– Tényleg nem. Sőt, éppen el enkezőleg. És Szatipi már egy ideje
 	mutatta ennek a jeleit. Én azt hiszem, még Nofret halála előtt kezdődött. Jahmosze elég bizonytalanul mondta ezt, és Reniszenb gyorsan
 	odanézett rá. Jahmosze szelíden, de makacsul elismételte:
 	– Nofret halála előtt. Nem gondolod? 
 	– Én csak utána vettem észre – mondta lassan Reniszenb. 
 	– És tényleg nem mondott neked semmit, biztos vagy benne? Reniszenb a fejét rázta. 
 	– Tudod, Jahmosze, én nem is hiszem, hogy Szatipi beteg volna. Inkább
 	úgy látom, hogy... fél. 
 	– Fél? – kiáltott fel egészen meglepődve Jahmosze. – De hát miért félne
 	Szatipi? És mitől? Szatipiban mindig egy oroszlán bátorsága lakott! 
 	– Tudom – mondta Reniszenb tanácstalanul. 
 	– Mindig ilyennek ismertük... de az emberek változnak... 
 	furcsa dolog
 	ez. 
 	– Szerinted Kait tud-e róla valamit? Neki vajon beszélt-e Szatipi? 
 	– Ő inkább Kaitnak beszélne, mint nekem -de azt hiszem, neki sem
 	mondott semmit. Sőt biztos vagyok benne. 
 	– Kait mit gondol? 
 	– Kait? Kait sosem gondolkozik. 
 	Kait mindössze annyit tett, gondolta Reniszenb, hogy Szatipi szokatlan
 	erőtlenségét kihasználva megszerezte magának és a gyerekeinek a frissen
 	szőtt lenvásznak legszebbjeit – amit soha meg nem tehetett volna, ha
 	Szatipi még a régi. Akkor a ház csak úgy zengett volna a heves
 	veszekedéstől! Hogy Szatipi szinte egy szó nélkül átengedte a vásznakat, 
 	az Reniszenbet mélyen megrázta. 
 	Eszával beszéltél már? – kérdezte Reniszenb. – A női dolgokat
 	nagyanyánk nagyon bölcsen látja. 
 	– Esza! – mondta Jahmosze enyhe bosszúsággal. – Csak annyit mond
 	nekem, hogy legyek hálás a változásért. Szerinte túl szép is volna, ha
 	Szatipi ilyen kedves és belátó maradna. 
 	Reniszenb némi tétovázás után megkérdezte:
 	– És Henetet is kérdezted? 
 	
 	– Henetet? – ráncolta a homlokát Jahmosze. -Nem, őt nem. 
 	Ilyesmikről
 	én nem szoktam Henet-tel beszélni. Már úgyis túl sok mindenbe ártja bele
 	magát. Apám engedi, hogy elszemtelenedjen. 
 	- Igen, tudom. Henet nagyon fárasztó. De akkor is... –
 	tétovázott
 	Reniszenb – vannak dolgok, amikről ő tud. 
 	Jahmosze lassan mondta:
 	– Megkérdeznéd tőle, Reniszenb? És elmondanád nekem, hogy mit
 	mondott? 
 	– Ha akarod. 
 	Reniszenb olyan pil anatot választott Henet kikérdezésére, amikor
 	négyszemközt voltak. A pajta felé tartottak, ahol a szövőszékek ál tak. 
 	Reniszenb egész meglepődött azon, hogy a feltett kérdéstől Henet
 	mennyire feszengeni kezdett. Szokásos pletykálási kedvének nyoma sem
 	volt. 
 	Megérintette egyik amulettjét, és hátranézett a vál a fölött. 
 	– Ehhez nekem semmi közöm, az egyszer biztos... Nem az én dolgom
 	észrevenni, ha valaki nem a régi. Én csak a magam dolgával törődöm. Ha
 	pedig valami baj történik, én nem ukarok belekeveredni. 
 	– Baj? Milyen baj? 
 	Henet Reniszenb felé vágott a szemével. 
 	– Remélem, semmilyen. Mindenesetre semmi olyasmi, ami minket
 	érintene. Neked, Reniszenb ós nekem nincs okunk a lelkifurdalásra. 
 	Nekem ez nagy vigasztalás. 
 	– Te arra gondolsz, hogy Szatipi... Mire gondolsz? 
 	– Én egyáltalán nem gondolok semmire, Reniszenb, és nagyon kérlek, 
 	ne ál ítsd be úgy, mintha gondolnék valamire! Én ebben a házban alig
 	vagyok több egy szolgánál, és nem az én dolgom, hogy véleményt
 	mondjak olyasmiről, amihez semmi közöm. Ha engem kérdezel erről a
 	változásról, hát szerintem jó irányba történt, és ha ennyiben marad a dolog, 
 	mindannyian jól járunk vele. De most megbocsáss, Reniszenb, 
 	el enőriznem kel , hogy rendesen bejelölik-e a dátumot a vásznon. Mert
 	ezek az asszonyok nem képesek odafigyelni, ál andóan csak a fecsegés
 	meg a vihogás megy, a munkájukat meg félvál ról veszik. 
 	Reniszenb elégedetlenül nézte, ahogy Henet besietett a pajtába. Ő maga
 	lassan visszasétált a házhoz. Észrevétlenül lépett be Szatipi szobájába, és
 	Szatipi nagyot ugrott rémületében, amikor Reniszenb megérintette a vál át. 
 	– Jaj, de megijesztettél! Azt hittem... 
 	– Szatipi, mi a baj? – kérdezte Reniszenb. – Nem akarod nekem
 	elmondani? Jahmosze aggódik érted, és... 
 	Szatipi a szájához kapta a kezét. Idegesen hebegve, tágra nyílt, riadt
 	tekintettel kérdezte:
 	
 	– Jahmosze? Mit... mit mondott? 
 	– Aggódik érted. Kiabáltál álmodban... 
 	– Reniszenb! 
 	Szatipi megragadta Reniszenb karját. 
 	– Csak nem azt mondtam, hogy... Mit mondtam? 
 	A rémülettől egészen tágra nyílt a szeme. 
 	– Azt hiszi Jahmosze, hogy... Mit mondott neked? 
 	– Ő is meg én is azt hisszük, hogy beteg vagy... vagy pedig bánt valami. 
 	– Bánt valami? – ismételte meg halkan, különös hangsúl yal Szatipi. 
 	– Bánt valami, Szatipi? 
 	–Talán... Nem tudom. Nem az a baj. 
 	– Nem. Te félsz, igaz? 
 	Szatipi hirtelen el enségesen meredt Reni-szenbre. 
 	– Miért mondod ezt? Miért kéne félnem? Mi az, ami engem megijeszthet? 
 	– Azt nem tudom – felelte Reniszenb. – De így van, igaz? 
 	Szatipi nagy nehezen erőt vett magán, és megint régi, arrogáns arcát
 	mutatta. Hátrakapta a fejét, úgy mondta:
 	– Én ugyan nem félek semmitől és senkitől! Hogy mersz nekem ilyet
 	mondani? Azt pedig nem tűröm, hogy Jahmoszevai engem kibeszélj! 
 	Jahmosze meg én jól megértjük egymást! 
 	Elhal gatott, majd élesen folytatta:
 	– Nofret halott, és jó, hogy megszabadultunk tőle. Ez az én véleményem. És megmondhatod bárkinek, aki kérdi, hogy én ezt
 	gondolom! 
 	– Nofret? 
 	Reniszenb kérdőn ejtette ki a nevet. Szatipi ettől úgy bedühödött, hogy
 	egészen hasonló lett régi önmagához. 
 	– Nofret, Nofret, Nofret! Hányni tudnék ettől a névtől! Ebben a házban
 	róla nem kel többé hal anunk, és adjunk is érte hálát! 
 	Hangját úgy felemelte, mint régen, amikor fennhangon kiabált, de ahogy Jahmosze belépett, most azonnal elhal gatott. Jahmosze szokatlan
 	szigorúsággal szólt rá:
 	– Hal gass, Szatipi! Ha apám ezt meghal ja, újra csak mérges lesz. Hogy
 	viselkedhetsz ilyen ostobán? 
 	Jahmosze szigorú, elégedetlen hanghordozása újdonság volt, de az volt
 	Szatipi alázatos meghunyászkodása is. Azt motyogta:
 	– Bocsánat, Jahmosze... Nem gondolkodtam. 
 	– Hát a jövőben légy óvatosabb! Korábban is mindig Kait meg te
 	kerestétek a bajt! Nektek nőknek nincs egy csöpp eszetek sem! Szatipi válasza megint nagyon halkan érkezett:
 	– Bocsánat... 
 	Jahmosze kiment, és kihúzta magát. Még a járása is sokkal peckesebb
 	lett: az, hogy végre érvényre juttatta a tekintélyét, jót tett neki. Reniszenb lassan átsétált az öreg Esza szobájához. 
 	Nagyanyjától remélt
 	valami hasznos tanácsot. 
 	Esza azonban, aki éppen szőlőt evett nagy élvezettel, nem volt hajlandó
 	a dolgot komolyan venni. 
 	– Szatipi? Szatipi? Minek így felfújni ezt a dolgot? Hát mind azt
 	szeretitek, ha parancsolgat nektek és folyton leszid? Azért aggódtok most, 
 	mert végre egyszer tisztességesen viselkedik? 
 	Esza kiköpte a szőlőmagot, és megjegyezte:
 	– Ez a helyzet egyébként túl jó ahhoz, hogy tartós legyen... 
 	csak
 	Jahmosze tudná fenntartani. 
 	– Jahmosze? 
 	– Igen. Már régóta vártam, hogy Jahmosze végre magához térjen, és
 	alaposan elverje Szati-pit. Mert ez kel neki, és Szatipi alighanem pont az a
 	fajta, 
 	akinek 
 	ez 
 	még 
 	tetszik 
 	is. Az 
 	alázatos, 
 	meghunyászkodó Jahmoszét
 	biztosan nehezen viselte. 
 	– De Jahmosze olyan kedves! – tiltakozott sértődötten Reniszenb. –
 	Helyes mindenkivel, és olyan gyengéd, mint egy nő... már ha a nők
 	gyengédek... -tette hozzá elbizonytalanodva. 
 	Esza kuncogott:
 	– Ez jó gondolat volt, kisunokám! Nem, a nőkben nincs semmi
 	gyengédség – vagy ha mégis, akkor Izisz legyen hozzájuk irgalmas! És
 	kevés az olyan nő, akinek kedves és gyengéd férj kel . 
 	Inkább választanak
 	egy jóképű, nagyszájú vadál atot, mint Szobek – az ilyeneken szokott a lányok szeme megakadni. Vagy egy csinos fiatal fickót, mint Kameni – nem igaz, Reniszenb? 
 	Nem ügyetlen fiú! Jól ért a szerelmes dalokhoz is! 
 	Ugye, ugye? Hihihi! 
 	Reniszenb érezte, hogy elpirul. 
 	– Nem tudom, mire célzól – mondta méltósággal. 
 	– Ti mind azt hiszitek, hogy az öreg Eszának fogalma sincs semmiről! 
 	Pedig tudok én mindent. 
 	Félig vak szemével Reniszenbre sandított:
 	– Még talán előbb tudom, mint te, gyermekem. Me haragudj rám! Ez az
 	élet, Reniszenb. Hai jó fivéred volt, de ma már az Áldozatok Földjén
 	hajózik a bárkájával. Mővére új fivért fog találni, aki dárdájával a mi itteni
 	folyónkból fogja ki majd neki a halakat – nem mintha Kameni ebben
 	nagyon jeleskedne. O inkább a nádtol al és papirusszal ügyeskedik. De
 	azért csinos legény, és a szerelmes dalokban sem járatlan. 
 	Bár még ezzel
 	együtt sem vagyok biztos benne, hogy ő volna a te embered. Sokat nem
 	tudunk róla: északról jött. Imhotepnek jó véleménye van róla... de erre nem
 	lehet adni, mert Imhotep mindig is ostoba volt. Bárki a kegyeibe tud
 	férkőzni egy kis hízelgéssel. Mézd meg Henetet! 
 	– Egyáltalán nincs igazad – mondta Reniszenb méltósággal. 
 	– Jól van, akkor nincs igazam: apád nem ostoba. 
 	– Nem erre gondoltam! Hanem... 
 	– Tudom, mire gondoltál, gyermekem – vigyorgott Esza. –
 	De a
 	legjobbat még nem is tudod! Nem sejted még, milyen jó nyugodtan
 	ücsörögni, mert részedről már túl vagy mindezen: fivérek és nővérek
 	
 	dolgain, szerelmen és utálaton. Jól megfőtt, kövér fürjet vagy seregélyt
 	eszegetsz, aztán meg mézes lepényt, puhára főtt újhagymát és zel ert – és
 	az egészet szíriai borral öblíted le, és semmi gondod a világon! Csak nézed
 	ezt a nagy kavarodást, a sok szívfájdalmat, és tudod, hogy téged ez már
 	nem érinthet. Látod a fiadat, aki egy szép lány miatt bolondot csinál
 	magából, és látod, hogy a lány mindenkit összeugraszt mindenkivel – én
 	ezen nagyon jót nevettem, mondhatom neked! Tudod, én még egy kicsit
 	kedveltem is azt a lányt. Szó ami szó, ördögi érzékkel tapintott rá
 	mindenkinek a gyengéjére. Szobek felfújt hólyagként pukkadt ki tőle, 
 	Ipiből kihozta a gyerekességet, Jahmosze pedig papucsférjként szégyenült
 	meg. Mintha egy tócsa fölé hajolva mindenki meglátta volna a saját arcát. 
 	Nofret megmutatta őket maguknak, ahogyan a világ látja őket. De téged
 	miért gyűlölt, Reniszenb? Erre válaszolj nekem! 
 	– Hát gyűlölt volna? – kérdezte Reniszenb bizonytalanul. –
 	Én... 
 	egyszer megpróbáltam vele összebarátkozni. 
 	– De ő nem kért belőle? Mert bizony gyűlölt, Reniszenb. 
 	Esza elhal gatott, majd kurtán feltette a kérdést:
 	– Netán Kameni miatt? Reniszenb arca e Ipirult. 
 	– Kameni miatt? Nem tudom, mire gondolsz. 
 	Esza elgondolkodva mondta:
 	– Ők mindketten északról jöttek ide, de Kameni téged lesett, ha
 	átmentél az udvaron. 
 	– Mennem kel – vetett véget a beszélgetésnek Reniszenb kurtán –, meg
 	kel néznem Tetit. 
 	Esza éles, jóízű kuncogása elkísérte. Reniszenb égő arccal sietett át az
 	udvaron a tó felé. Kameni a verandáról megszólította:
 	– Írtam egy új dalt, Reniszenb. Gyere, hal gasd meg! 
 	Reniszenb megrázta a fejét és továbbsietett. Szíve dühödten kalapált. 
 	Szóval Kameni és Nofret. Nofret és Kameni. Miért is engedi Eszának, aki
 	még élvezi is, ha gonoszkodhat, hogy ilyen gondolatokat ültessen a fejébe? 
 	Meg aztán: mit érdekli őt ez az egész? 
 	Tényleg: mit számít ez? Kameni őt nem érdekli, egyáltalán nem. Csak
 	egy szemtelen fiatal fickó, akinek nevetős a hangja, a vál a meg olyan, 
 	mint Haié volt. 
 	Hai... Hai... 
 	Makacsul ismételte a nevét, de most az egyszer nem tudta maga elé
 	idézni a képét. Hai már a másik világban van. Az Áldozatok Földjén... A verandán pedig lágy hangon Kameni énekelt:
 	– Így szólok majd Ptahhoz: hadd legyen nővérem ma enyém! 
 	III. 
 	– Reniszenb! Horinak kétszer is kel ett szólnia, mielőtt a Nílus szemlélésébe elmerült Reniszenb meghal otta, és feléje fordult. 
 	
 	– Egészen elmerültél a gondolataidba, Reniszenb. Min jár az eszed? 
 	Reniszenb dacosan válaszolta:
 	– Haira gondoltam. 
 	Hori csak nézte egy darabig, aztán elmosolyodott, és azt mondta:
 	– Értem. 
 	Reniszenb pedig kényelmetlenül érezte magát attól, hogy Hori tényleg értette! 
 	Úgyhogy kapkodva beszélni kezdett:
 	– Mi történik akkor, ha meghaltál? Tudja-e valaki igazából? 
 	Ezek a szövegek, ezek a feliratok a koporsókon néha olyan érthetetlenek, mintha nem is jelentenének semmit! Azt tudjuk, hogy Oziriszt megölték, és hogy a teste újra ép lett és egész, és hogy a fehér koronát ő viseli, és hogy őmiatta nekünk nem kel meghalnunk... de Hori, néha úgy tűnik, mintha ez nem is lenne igaz... és az egész olyan zavaros... 
 	Hori megértőn bólintott. 
 	– Azt akarom tudni, hogy mi történik valójában, ha meghaltál! 
 	– Én azt nem tudom neked megmondani, Reniszenb. 
 	Ezeket a kérdéseket egy papnak kéne| föltenned. 
 	– Amikre ő csak a szokásos válaszokat adná. De én tudni akarom. 
 	Hori megértőn mondta:
 	– Egyikünk sem tudhatja, míg maga is meg nem hal... 
 	Reniszenb megborzongott:
 	– Nem, ezt ne mondd! 
 	– Történt valami, Reniszenb, hogy így fel vagy dúlva? 
 	– Eszával beszéltem. 
 	Reniszenb elhal gatott, majd folytatta: -Mondd csak, Hori... 
 	jól... jól ismerte egymást Kameni és Nofret azelőtt... mielőtt ide jöttek? 
 	Hori egy pil anatra mozdulatlanná dermedt, aztán Reniszenb mel ett a ház felé lépett, s közben azt mondta:
 	– Értem. Szóval így ál unk... 
 	– Mit értesz ezen, hogy „szóval így állunk"? Én csak kérdeztem tőled valamit! 
 	– Amire én nem tudom a választ. Nofret és Kameni ismerték egymást odafönn északon, de hogy mennyire jól, azt nem tudom. 
 	Majd hozzátette, megértő hangon: -Miért, számít? 
 	– Nem, dehogy számít – felelte Reniszenb. -Semmi jelentősége. 
 	– Nofret meghalt. 
 	– Meghalt, bebalzsamozták és lepecsételték a koporsóját! 
 	És vége! 
 	Hori nyugodtan tette hozzá:
 	– És Kameni... nem tűnik nagyon szomorúnak... 
 	– Nem... – mondta Reniszenb, aki erre eddig nem is gondolt. 
 	– Igazad van! – fordult oda Horihoz önkéntelenül. – Jaj, Hori, te olyan jól tudsz vigasztalni! 
 	Hori mosolygott. 
 	– Régebben megjavítottam a kicsi Reniszenb játékszereit. 
 	Most már... más játékai vannak. 
 	Reniszenb megtorpant a háznál, amikor odaértek. 
 	– Nem akarok még bemenni, ügy érzem, hogy mindenkit gyűlölök odabent. Nem igazából, ugye, érted? Csak olyan ingerült vagyok, türelmetlen, és mindenki olyan fura. Nem mehetnénk vissza a Sírhoz? Ott fönt olyan jó, ott az ember... 
 	fölötte áll mindennek. 
 	– Ezt okosan mondod, Reniszenb. Én is ezt érzem. A ház, az ültetvények, a megművelt földek, minden, ami alattunk van, lényegtelen. Az ember ezeken túl tekint, a folyóra... és még azon is túl, Egyiptom egészére. Mert hamarosan Egyiptom újra egyesülni fog, erős és hatalmas lesz, mint hajdanán. 
 	Reniszenb bizonytalanul mormolta:
 	– De hát... számít ez? 
 	Hori elmosolyodott. 
 	– A kicsi Reniszenbnek nem számít. Reniszenbnek csak a saját kis oroszlánja számít. 
 	– Hori, te kinevetsz engem! Hát neked számit ez? 
 	Hori azt mormolta:
 	– Miért is számítana? Igen, miért? Én csak egy ká-pap intézője vagyok. Miért is érdekelne, hogy Egyiptom nagy-e vagy kicsi? 
 	– Nézd! – mutatott Reniszenb a fölöttük magasodó sziklára. – Jahmosze és Szatipi ott volta a Sírnál, most jönnek lefelé. 
 	– Igen – mondta Hori. – Volt ott néhány dolog amit el kel ett pakolni, pár vég vászon, amit balzsamozók nem használtak föl. Mondta Jahmosze, hogy felviszi magával Szatipit, adjon tanácsot, hogy hová tegyék őket. 
 	Figyelték a másik kettőt, akik lefelé jöttek az ösvényen. 
 	Reniszenbnek hirtelen az jutott eszébe, hogy pont ahhoz a helyhez közelednek, ahonnan Nofret leeshetett. 
 	Szatipi ment elöl, Jahmosze egy kicsit lemaradva mögötte. 
 	Hirtelen Szatipi megfordult, hogy mondjon valamit Jahmoszenak. Reniszenb arra gondolt, talán azt mondta, hogy ezen a helyen történhetett a baleset. 
 	És akkor Szatipi hirtelen megtorpant. Mozdulatlanná dermedt, úgy bámult visszafelé. Karját a levegőbe lökte, mint aki valami szörnyűségeset látott meg, vagy mint aki egy ütést akar elhárítani. Kiáltott valamit, megingott, megtántorodott, majd – éppen akkor, amikor Jahmosze feléje ugrott – felsikoltott, halálra rémülten, és leesett a szakadékba, rá az odalenti sziklákra... 
 	Reniszenb a kezét a torkára szorítva nézte az esést, és nem hitt a szemének. 
 	Szatipi ott feküdt, egy összeroskadt csomóban, pont ahová Nofret teste is zuhant. 
 	Reniszenb erőt vett magán, és szaladni kezdett feléje. 
 	Jahmosze kiáltozva rohant le az ösvényen. 
 	Reniszenb odaért sógornője testéhez, és fölébe hajolt. 
 	Szatipi szeme nyitva volt, a szemhéja remegett. Mozgott az ajka, beszélni próbált. Reniszenb közelebb hajolt hozzá. 
 	Megdöbbentette Szatipi tekintete, az az odadermedt rémület. 
 	Aztán felhangzott a haldokló asszony szava. Reszelős hörgés volt csupán. 
 	– Nofret... 
 	Szatipi feje hátrahul ott. Ál a leesett. 
 	Hori bevárta Jahmoszét. A két férfi együtt ért oda. 
 	Reniszenb nekitámadt a bátyjának:
 	– Mit kiáltott odafönn, mielőtt leesett? Jahmosze kapkodva vette a levegőt, alig tudott megszólalni... 
 	– Átnézett rajtam, el a vállam fölött, mintha látna valakit mögöttem az ösvényen... de nem volt ott senki... nem volt senki. 
 	Hori is megerősítette:
 	– Nem volt ott senki... 
 	Jahmosze hangja halk, rémült suttogássá változott:
 	– És akkor azt mondta... 
 	– Mit mondott hát? – sürgette türelmetlenül Reniszenb. 
 	– Azt mondta... hogy... – Jahmosze hangja megremegett-
 	...hogy: „Nofret"... 
 	TIZENEGYEDIK FEJEZET Nyár első havának 12. 
 	napja
 	I. 
 	– Szóval erre gondoltál? 
 	
 	Reniszenb inkább ál ításként, mint kérdésként szegezte neki a szavakat
 	Horinak. 
 	Maga elé mormolva, a ráeszmélés döbbenetével, halkan tette hozzá:
 	– Szóval Szatipi volt az, aki megölte Nofretet... 
 	Reniszenb ál át a kezére támasztva ült Hori kis sziklakamrájának
 	bejáratában, a Sír mel ett, és a völgybe nézett. 
 	Eltűnődött: milyen igazak is voltak a szavak, amiket tegnap kimondott! 
 	Tényleg csak egy napja lett volna? Innen föntről a háznak és a lent sürgőforgó alakoknak nem volt nagyobb jelentősége vagy értelme, mint egy
 	hangyabolynak. 
 	Csak a feje fölött ragyogó nap, a maga lenyűgöző erejével, meg a
 	keskeny ezüst csík, iiminek ebben a reggeli fényben a Nílus látszott – csak
 	ezek voltak örök életűek és maradandók. Hai meghalt, ahogy Nofret és
 	Szatipi is, és egy napon majd Reniszenb és Hori is. De Ré akkor is
 	uralkodni fog a mennyekben, és éjszaka áthajózik majd az alvilágon a
 	következő nap hajnalaihoz. És a folyó akkor is folyik majd, jön
 	Klephantiné felől, áthalad Thébán és a falun Alsó-Egyiptom felé, ahol
 	régen Nofret élte világát, és még azon is túl, a nagy vizek felé, elhagyva
 	még Egyiptomot is. 
 	Szatipi és Nofret. 
 	Reniszenb hangosan gondolkodott tovább, mert Hori nem szólt semmit
 	előző kijelentésére, j
 	– Én pedig szinte biztosra vettem, hogy Szobek... 
 	Félbehagyta. 
 	Hori töprengve szólt:
 	– Azt te előre eldöntötted. 
 	– Pedig butaság volt tőlem – folytatta Reniszenb. – Henet mondta is
 	nekem, vagy legalábbis utalt rá, hogy Szatipi sétálni indult errefelé, és azt
 	is mondta, hogy Nofret feljött ide. Látnom kel ett volna, mennyire
 	kézenfekvő, hogy Szatipi Nofretet követte, itt találkoztak az ösvényen, és
 	hogy Szatipi lökte le. Pont előtte mondta, hogy különb férfi ő, mint
 	bármelyik fivérem! 
 	Reniszenb elhal gatott, megborzongott. 
 	– És amikor összetalálkoztam vele – folytatta –, már akkor rájöhettem
 	volna! Egészen meg volt változva, meg volt ijedve. 
 	Megpróbált rávenni, 
 	hogy forduljak vele vissza. Nem akarta, hogy megtaláljam Nofret testét. 
 	Vak voltam, hogy nem láttam meg az igazságot. De annyira féltem Szobek
 	miatt... 
 	– Tudom. Mert láttad, amikor azt a kígyót megölte. 
 	Reniszenb élénken helyeselt. 
 	– Igen, azért. Aztán volt egy álmom... Szegény Szobek! 
 	Mennyire
 	félreismertem! Ahogy mondtad: a fenyegetés még nem lett. Szobek
 	világéletében szeretett nagyokat mondani. Mindig Szatipi volt a bátor, a
 	könyörtelen, aki nem félt a cselekvéstől. És aztán ahogyan azóta
 	viselkedett, ahogy itt járkált, mint egy kísértet – nem is értette senki. Miért
 	is nem jöttünk rá a valódi magyarázatra? 
 	Reniszenb gyors pil antással felnézett Horira, és hozzátette:
 	– Te rájöttél? 
 	– Egy ideje már meg voltam róla győződve -mondta Hori –, hogy
 	Nofret halálát il etően az igazsághoz a kulcsot Szatipi személyiségének
 	rendkívüli változásában kel keresni. Annyira gyökeres változás volt, hogy
 	kel ett valami okának lennie. 
 	– És mégsem szóltál? 
 	– Hogy tehettem volna, Reniszenb? Hát tudtam-e bizonyítani bármit is? 
 	– Nem, azt nem. 
 	– A bizonyítékoknak pedig olyannak kel lenniük, mint a tényekből
 	rakott erős téglafalnak. 
 	– Pedig egyszer azt mondtad – vitatkozott Reniszenb –, hogy az
 	emberek nem szoktak igazán megváltozni. Most meg beismered, hogy
 	Szatipi kjenis változott. 
 	Hori rámosolygott:
 	– Meked a Főbíró törvényszékén volna a helyed, úgy tudsz már érvelni. 
 	Nem, Reniszenb, amit én mondtam, az igaz most is: az emberek mindig
 	hűek 
 	maradnak 
 	önmagukhoz. 
 	Szatipi, 
 	Szobekhez
 	hasonlóan, csupa merész
 	szó volt, beszéd. Róla ugyan elképzelhető, hogy a szavaktól tovább lép a
 	tettek felé – de én azt hiszem, az a fajta, akinek meg kel tapasztalnia a
 	dolgokat ahhoz, hogy megtudja: milyenek. Az életében addig a napig
 	semmi nem volt, amitől félnie kel ett volna. Amikor a félelem megjelent, őt felkészületlenül találta. Akkor tanulta meg hogy a bátorság mit jelent:
 	elszántan szembenézni a váratlannal – és őbelőle hiányzott ez a bátorság. Reniszenb tompán megismételte:
 	– Amikor a félelem megjelent... Igen, ez volt az, ez telepedett rá
 	mindnyájunkra Nofret halála után. Rá volt írva Szatipi arcára, hogy lássuk
 	mindannyian. Akkor is ott volt, sütött a szeméből, amikor meghalt... 
 	amikor kimondta Nofret nevét... Mintha látta volna... 
 	Reniszenb nem mondta tovább. Hori felé fordult, s a kérdéstől tágra
 	nyílt a szeme:
 	– Hori, mit láthatott? Ott, az ösvényen! Hiszen mi nem láttunk semmit! 
 	Nem is volt ott semmi. 
 	– A mi szemünk elől rejtve volt. 
 	– És ő? Ő Nofretet látta, Nofretet, aki eljöt hogy bosszút ál jon. Pedig
 	Nofret halott, és a sírj le van pecsételve. Akkor mit látott? 
 	– Azt, amit a saját képzelete mutatott neki. 
 	– Biztos ez? Mert ha nem... 
 	
 	– Igen, Reniszenb, mi van, ha nem? 
 	– Hori! – Reniszenb feléje nyújtotta a kezét. -Vajon befejeződött most, 
 	hogy Szatipi halott? Vajon tényleg vége? 
 	Hori megnyugtatón két kezébe fogta Reniszenb kezét. 
 	– Igen, igen, Reniszenb, biztosan. Neked meg aztán semmiképpen nem
 	kel félned. 
 	Reniszenb halkan mondta:
 	– De Esza szerint Nofret gyűlölt engem... 
 	– Nofret? Téged? 
 	– Esza azt mondja. 
 	– Nofret tudott gyűlölködni – mondta Hori. -Néha arra gondolok, hogy
 	mindenkit gyűlölt ebben a házban. De te legalább semmi rosszat nem tettél
 	neki. 
 	– Én nem, ez igaz. 
 	– És éppen ezért, Reniszenb, a te képzeletedből nem támadna semmi, 
 	ami ítéletet mondhatna fölötted. 
 	– Úgy érted, Hori, hogy ha én ereszkednék le ezen az ösvényen, 
 	egyedül, napnyugtakor, abban az órában, amikor Nofret meghalt, és
 	hátrafordulnék – én nem látnék semmit? Biztonságban volnék? 
 	– Biztonságban leszel, Reniszenb, mert ha te ezen az ösvényen lemész, 
 	én is veled fogok menni, és semmi bántódásod nem eshet. 
 	De Reniszenb a homlokát ráncolta, és rázta a fejét. 
 	– Nem, Hori, én egyedül megyek! 
 	– De miért, kicsi Reniszenb? Nem fogsz félni? 
 	– De igen – felelte Reniszenb. – Azt hiszem, félni fogok. De ennek
 	akkor is így kel lennie. Mert most mindenki fél és reszket a házban, a
 	templomokba szaladgálnak amulettekért, és azt óbégatják, hogy nem
 	tanácsos ezen az ösvényen járni naplementekor. Pedig nem varázslat miatt
 	szédült meg és esett le Szatipi, hanem a félelem lette: a félelem attól a
 	gonosztól, amit ő maga követett el. Mert gonosz dolog elvenni az életet
 	valakitől, aki fiatal és erős, és élvezi az életet. Én viszont nem tettem
 	semmi gonoszat, úgyhogy még ha gyűlölt is Nofret, az ő
 	gyűlölete nekem
 	nem árthat. Ebben hiszek. De különben is: ha az embernek folyton
 	félelemben kel élnie, akkor jobb is, ha meghal – tehát le fogom győzni a
 	félelmet. 
 	– Ezek bátor szavak, Reniszenb! 
 	– Talán bátrabbak is, mint amilyen én vagyok, Hori. 
 	Reniszenb rámosolygott Horira. Aztán felál t. 
 	– De jólesett kimondani. 
 	Hori is felkelt, megál t Reniszenb mel ett. 
 	– Emlékezni fogok ezekre a szavaidra, Reniszenb. Meg arra is, hogy
 	milyen magasra emelted a fejedet, miközben mondtad. 
 	Látszott belőle az a
 	bátorság és az az igazságérzet, amiről mindig is sejtettem, hogy megvan a
 	szívedben. 
 	
 	Megint a kezébe vette Reniszenb kezét. 
 	– Nézd, Reniszenb! Nézz túl a völgyön, a folyóig és még tovább! Az ott
 	Egyiptom, a mi hazánk. Hosszú idő óta háborúk és viszályok
 	szabdalják, apró királyságokra szakadt, de most hamarosan egyesülni fog, 
 	és újra egy nagy, egységes ország lesz belőle: Felső- és Alsó-Egyiptom
 	újra összeforr, és én remélem, hogy megint visszaszerzi régi nagyságát! 
 	Azokban a napokban majd Egyiptomnak olyan férfiakra és nőkre lesz
 	szüksége, akikben van szív és bátorság: olyan nőkre, mint te vagy, 
 	Reniszenb. Nem olyanok kel enek majd, mint Imhotep, akit örökké csak a
 	maga kis nyereségei és veszteségei foglalkoztatnak, nem is olyanok, mint
 	Szobek, akli lusta és nagyszájú, és nem is olyan fiatalok, mint Ipi, akinek
 	csak azon jár az esze, hogy magának mit szerezzen, nem, de még csak nem is olyan lelkiismeretes, becsületes fiak kel enek majd abban az órában
 	Egyiptomnak, mint Jahmosze! 
 	Miközben itt ültem, szó szerint a halottak között, összeadogatva a
 	nyereséget és a veszteséget a számadásokhoz, olyan nyereségeket láttam
 	meg, amelyeknek az anyagi jóléthez nincsen közük, és olyan
 	veszteségeket, 
 	amelyek 
 	pusztítóbbak 
 	még 
 	a
 	gabonatermés pusztulásánál
 	is... Nézem a folyót, és látom Egyiptom életerejét, mely megvolt már
 	előttünk is, és túl is fog élni minket... Az élet és a halál, Reniszenb, nem
 	számítanak túl sokat. Én csak Hori vagyok, Imhotep intézője, de amikor
 	Egyiptomra tekintek, olyan béke tölt el... igen, és olyan uj ongó érzés, ami
 	miatt nem cserélnék még a helytartóval sem! De te érted-e, hogy miről
 	beszélek, Reniszenb? 
 	– Azt hiszem, Hori, valamennyire értem. Te annyira más vagy, mint a
 	többiek odalenn! Ezt már egy ideje tudom. És néha, mikor itt vagyok
 	veled, szoktam érezni, amit te, bár inkább csak sejtem. De amit mondasz, 
 	azt értem. Ha idefenn vagyok, akkor az odalenti dolgok mintha már nem is
 	számítanának: a veszekedés, a gyűlölködés, a szüntelen nyüzsgés és
 	fontoskodás. Idefenn ettől megszabadul az ember. 
 	Elhal gatott, kicsit ráncolta a homlokát, majd kissé dadogva folytatta:
 	– Én néha... néha én örülök, ha megszabadulok. De akkor is... nem is
 	értem... mégis van valami... odalenn... ami visszahúz! 
 	Hori elengedte a kezét, és egy lépéssel hát-iá bb lépett. 
 	Kedvesen azt mondta:
 	– Igen, értem én: Kameni, aki az udvaron énekel. 
 	– Mi jut eszedbe, Hori? Én nem Kamenire gondoltam! 
 	– Lehet, hogy nem gondoltál rá. De akkor is, Reniszenb, szerintem te az
 	
 	ő dalait hal od, öntudatlanul. 
 	Reniszenb csak nézett Horira, s a homloka csupa ránc volt. 
 	– Milyen furcsákat mondasz, Hori! Hiszen idáig nem is hal atszik fel az
 	éneke! Túl messze van. 
 	Hori megadóan felsóhajtott, és a fejét csóválta. A szemében az a
 	megértő mosoly bosz-szantotta Reniszenbet. Kicsit mérges lett rá – és
 	tanácstalan is, mert nem értette. 
 	TIZENKETTEDIK FEJEZET Nyár első havának 23. 
 	napja
 	– Beszélhetnék veled, Esza? Esza fürkészőn nézett Henet felé, aki a szoba ajtajában ál t, és behízelgően mosolygott. 
 	– Mi az? – kérdezte az öregasszony élesen. 
 	– Semmi, semmi, legalábbis nem hiszem, hogy fontos... de gondoltam, inkább megkérdezlek... 
 	Esza félbeszakította:
 	– Akkor gyere be, gyere! Te meg – érintette meg botjával a kis fekete bőrű rabszolgalány vál át, aki éppen gyöngyöt fűzött – menj ki a konyhába! Hozz olajbogyót... és készíts nekem egy pohár gránátalmalevet! 
 	A kislány elfutott, Esza pedig türelmetlenül odaintette Henetet. 
 	– Csak erről volna szó. 
 	Esza odahunyorított a tárgyra, amit Henet mutatott neki. Kis ékszeres doboz volt, csúsztatható tetővel, amit két gombhoz kötve lehetett rögzíteni. 
 	– Mi van vele? 
 	– Ez az övé. És most találtam, a szobájában. 
 	– Kiről beszélsz? Szatipiról? 
 	– Nem, nem, Esza. A másikról. 
 	– Nofretről? Na és aztán? 
 	– Az összes ékszerét, vázáját és il atszeres tégelyét –
 	mindet! – eltemették vele együtt. 
 	Esza lecsavarta a gombokra tekert madzagot, és kinyitotta a dobozt. Kis vörös gyöngyökből készült gyöngysor volt benne, meg egy félbetört, zöld mázas amulett fele. 
 	– Ugyan már! – mondta Esza. – Nem nagy dolog. Biztosan nem vették észre. 
 	– A balzsamozók emberei mindent elvittek. 
 	– A balzsamozók emberei sem megbízhatóbbak másoknál. Erről megfeledkeztek. 
 	– Én mondom neked, Esza, hogy ez nem volt a szobában, amikor legutóbb benéztem. 
 	Esza éles pil antást vetett Henetre. 
 	– Miben sántikálsz? Hogy Nofret visszajött az Alvilágból, és itt jár a házban? Pedig te igazából nem vagy bolond, Henet, még ha néha annak mutatod is magadat! Miért jó az neked, ha ilyen ostoba babonaságot terjesztesz? 
 	Henet baljóslatúan csóválta a fejét. 
 	– Mindannyian jól tudjuk, mi történt Szatipival – és azt is, hogy miért! 
 	– Talán igen – mondta Esza. – És talán van köztünk olyan is, aki már előre tudta! Igaz, Henet? Nekem mindig az volt az érzésem, hogy te többet tudsz arról, mi módon érte Nofretet a halál, mint mi, a többiek. 
 	– De Esza, ugye, egy percig sem gondolod, hogy... 
 	Esza belefojtotta Henetbe a szót:
 	– Mit nem gondolok? Én nem félek gondolkőzni, Henet! Én láttam, hogy az elmúlt két hónapban Szatipi milyen alázatosan meghúzta magát, látszott rajta, hogy halálos rettegésben él. Tegnap óta az jutott eszembe: esetleg valaki tudott róla, mit tett Szatipi Nofrettel, és megfenyegette Szatipit, hogy elmondja az igazat Jahmoszénak... vagy esetleg magának Imhotepnek... 
 	Henet éles hangú, hangos tiltakozásban tört ki. Esza behunyta a szemét, és hátradőlt a székben. 
 	– Egy pil anatig sem számítottam beismerésre, ha ilyet tettél volna. Nem is várom tőled. 
 	– De miért tennék ilyet? Csak ezt szeretném tudni: miért? 
 	– Nekem aztán sejtelmem sincs róla – mondta Esza. – Te sokszor teszel olyat, Henet, amire logikus magyarázatot nekem még soha nem sikerült találnom. 
 	– Gondolom, most azt hiszed, rá akartam venni: fizesse meg a hal gatásomat. Esküszöm Ennead Kilenc Istenére, hogy... 
 	– Hagyd békén az isteneket! Elég lesz a saját szavad –
 	már amennyire adni lehet rá. Még az is lehet, hogy tényleg nem tudod, hogyan érte Nofretet a halál. Csakhogy te szinte mindenről tudni szoktál, ami ebben a házban zajlik. 
 	Ha most esküdözni támadna kedvem, meg mernék esküdni rá, hogy te magad tetted be ezt a dobozkát Nofret szobájába – persze hogy miért, arról fogalmam sincs. De hogy oka van, az biztos... Lehet, hogy Imhotep bedől a mesterkedéseidnek, de én nem. És ne siránkozz itt nekem! Én már öreg vagyok, és ki nem ál hatom a siránkozó embereket. Menj Imhotephez, ha siránkozni akarsz! Ő ezt szemlátomást szereti, bár csak Ré tudja, miért! 
 	– Elviszem a dobozkát Imhotephez, és meg| mondom neki, hogy... 
 	– Én magam fogom átadni neki. El veled, Henet, és fejezd be ezt az ostoba, babonás rémhírterjesztést! A ház sokkal békésebb lett Szatipi nélkül. A halott Nofret több hasznot hajtott nekünk, mint az élő. De most már, hogy az adósság ki van fizetve, hadd térjen vissza mindenki a rendes kerékvágásba! 
 	II. 
 	– Mi ez az egész? – kérdezte számonkérőn Imhotep pár perccel később, amikor nagy dérrel-dúrral Esza szobájába lépett. 
 	– Henet szörnyen fel van zaklatva. Az arcán könnyek csorogtak, úgy jött hozzám! Miért nem képes ebben a házban senki arra, hogy kedvesen bánjon ezzel a hűségesen ragaszkodó asszonnyal... 
 	Esza nem hatódott meg, csak szárazon kuncogott. 
 	Imhotep folytatta:
 	– Ha jól értem, azzal vádoltad meg, hogy el opott egy dobozt, egy ékszeres dobozt. 
 	– Szóval ezt mondta neked? Én ugyan nem vádoltam ilyesmivel. Tessék, a doboz. Alighanem Nofret szobájából került elő. 
 	Imhotep elvette. 
 	– Á, igen, ezt én adtam neki. 
 	Kinyitotta. 
 	– Hát, ez nem valami nagy dolog. A balzsmozók tehetnek róla, hogy nem vitték el a többi személyes dolgával együtt. 
 	Amilyen árakat Ipi és Montu felszámítanak, az ember elvárná, hogy legalább odafigyeljenek. De emiatt nem kel ene ekkora hűhót csapni... 
 	– Szerintem sem. 
 	– A dobozt oda fogom adni Kaitnak... nem is, inkább Reniszenbnek. Ő mindig udvariasan viselkedett Nofrettel. 
 	Imhotep sóhajtott. 
 	– Hogy a férfiembernek egy perc nyugta se lehessen...! 
 	Ezek a nők! Vagy örökké sírnak, vagy veszekszenek meg nyelvelnek! 
 	– Most viszont legalább már egy nővel kevesebb van, Imhotep! 
 	– Igaz. Szegény Jahmoszém! De Esza... azért én mégis úgy érzem, hogy... ööö... talán jobb is igy. Szatipi egészséges gyerekeknek adott életet, az igaz, de sok szempontból nem volt a legmegfelelőbb feleség. Jahmosze meg persze túl sok mindenben engedett neki. Ez volt, vége van. Be kel val anom, hogy nagyon tetszik nekem Jahmosze viselkedése mostanában. Sokkal önál óbb, kevésbé bátortalan, és néhány dologban egészen jól döntött... sőt nagyon jól... 
 	– Ő mindig jó fiú volt, engedelmes. 
 	– Ez igaz, de lassú volt, és kicsit fázott a felelősségtől. 
 	Esza szárazon jegyezte meg:
 	– Te nem engedted meg neki soha, hogy felelősséget vál aljon. 
 	– No, ez most meg fog változni. Egy társulási szerződést készítek elő. Pár nap múlva alá fogjuk írni. Társtulajdonossá teszem a három fiamat. 
 	– Csak nem Ipit is? 
 	– 
 	Megbántódna, 
 	ha 
 	kihagynám. 
 	Olyan 
 	érzékeny, 
 	melegszívű gyerek! 
 	– Ö aztán nem lassú egyáltalán – jegyezte meg Esza. 
 	– Ahogy mondod. És Szobek is... igaz, hogy nemrég még elégedetlen voltam vele, de mostanában ő is egészen másképp viselkedik. Már nem lopja a napot, mint régen, és jobban hal gat rám – de Jahmoszéra is. 
 	– Egész dicshimnuszt zengsz itt! – mondta Esza. – Nos hát, Imhotep, tudd meg, hogy szerintem helyesen cselekszel. Nem volt jó politika, hogy elégedetlenné tetted őket. De szerintem Ipi még túl fiatal ahhoz, amit tervezel. 
 	Egy ilyen fiatal gyereket ilyen helyzetbe hozni –
 	képtelenség! ugyan mivel tudod akkor majd őt fegyelmezni? 
 	– Ebben csakugyan van valami. 
 	Imhotep szemlátomást gondolkodóba esett. Majd felál t. 
 	– Mennem kel . Ezer dolog vár, aminek utána kel néznem. 
 	Megjöttek a balzsamozók, kezdeni kel az előkészületeket Szatipi temetésére. Költségesek ezek a halálesetek, roppant költségesek. És hogy ilyen gyorsan, egymás után...! 
 	– Oda se neki! – mondta vigasztalóan Esza. Reméljük, most már nem lesz több... amíg | nem jön az én időm! 
 	– Te még remélhetőleg sok-sok évig élni fogsz, drága anyám! 
 	– El is hiszem, hogy ebben reménykedsz! mondta Esza kaján mosol yal. 
 	– De ha kérhetem, rajtam majd ne spórolj! Furcsán venné ki magát. Egész csomó mindenre lesz szükségem, hogy jól szórakozzam majd a túlvilágon. Sok ételre és italra, rengeteg rabszolgaszoborra, egy gazdagon díszített játéktáblára, il atszerekre és kozmetikumokra – és ragaszkodom a legdrágább alabástrom tárolóedényekhez. 
 	– Persze, persze... – ál t idegesen egyik lábáról a másikra Imhotep. – Az természetes, hogy minden tiszteletet meg fogsz majd kapni, ha a szomorú nap bekövetkezik. Be kel val anom, hogy Szatipi esetében kissé másképpen érzek. 
 	Botrányt, ugye, nem akar az ember, de az adott körülmények között, ugye... 
 	Imhotep nem fejezte be a mondatot, hanem elsietett. 
 	Esza gúnyosan elmosolyodott, mert rájött, hogy Imhotep ezzel „az adott körülmények között" 
 	kifejezéssel
 	merészkedett a leginkább annak közelébe, hogy beismerje: nagyra becsült agyasának halála nem egészen baleset volt. 
 	TIZENHARMADIK FEJEZET Nyár első havának 25. 
 	napja
 	I. 
 	A Főbíró törvényszékéről hazatérve, ahol a társulási szerződést hivatalosan jóváhagyták, a családtagok körében általános volt a jókedv. A feltűnő kivétel Ipi volt, akit az utolsó pil anatban mégsem vettek bele a szerződésbe, tekintettel arra, hogy még nagyon fiatal. Emiatt megsértődött, és tüntetően vissza sem ment a házba. 
 	Imhotep nagy jókedvében egy korsó bort hozatott ki a verandára, amit a nagy tartóba ál ítottak. 
 	– Igyál, fiam! – kiáltotta, és megveregette Jahmosze vál át. 
 	– Felejtsd el fájdalmas veszteségedet! Most csak a szép napokra gondoljunk, amik még várnak ránk! 
 	Imhotep, Jahmosze, Szobek és Hori koccintottak, és ittak. 
 	Aztán hír érkezett, hogy el optak egy ökröt, mire mind a négy férfi elsietett, hogy utánanézzenek a dolognak. 
 	Amikor egy óra múlva Jahmosze visszatért az udvarra, fáradt volt és le volt izzadva. Odament az ál ványhoz, amiben még ott ál t a boroskorsó. Belemerített egy bronzkupát, majd leült a verandán, és lassan kortyolta a bort. Kicsit később Szobek is befutott nagy peckesen, és örömmel kiáltott fel:
 	– Á! Na, még egy kis borocskát! Igyunk a jövőnkre, ami végre biztosnak látszik! Nekünk örömnap ez a mai, igaz, Jahmosze? 
 	Jahmosze helyeselt. 
 	– Így van. Minden szempontból könnyebb lesz így az élet. 
 	– Te aztán sosem ragadtatod el magad, Jahmosze! 
 	Szobek nevetett, ahogy ezt mondta, belementett egy kupát a borba, egyetlen húzással kiitta, majd csettintett, amikor letette. 
 	– Most majd elválik, hogy apánk továbbra is olyan földhözragadt marad-e, mint eddig, vagy meg tudom-e őt nyerni a korszerű módszereknek. 
 	– A helyedben én nem sürgetném a dolgot -tanácsolta Jahmosze. – Te mindig olyan forrófejű vagy. 
 	Szobek szeretettel mosolygott a testvérére. Rendkívül jó hangulatban volt. 
 	– Így beszél a jó öreg: „lassan, de biztosan!" – mondta csipkelődve. 
 	Jahmosze mosolygott, egyáltalán nem jött ki o sodrából. 
 	– Végül mindig kiderül, hogy úgy a legjobb. Amel ett apánk nagyon jó volt hozzánk. Nem szabad nyugtalanító dolgokkal zaklatnunk. 
 	Szobek fürkészőn nézett rá. 
 	– Te tényleg szereted apánkat? Melegszívű egy fickó vagy, Jahmosze! Én aztán... én nem törődöm senkivel... azaz senkivel, csak Szobekkel, aki viszont sokáig éljen! 
 	Újra ivott a borból. 
 	– Légy óvatos! – figyelmeztette Jahmosze. – Ma nem ettél valami sokat. Ha az ember bort ízik, az néha... 
 	Elakadt a szava, az arca eltorzult. 
 	– Mi baj, Jahmosze? 
 	– Semmi... csak valami hirtelen fájdalom... én... de nem, semmi... 
 	Felemelt kezével megtörölte a homlokát, mert hirtelen kiverte a víz. 
 	– Rosszul nézel ki. 
 	– Még az előbb semmi bajom nem volt. 
 	– Hát, hacsak meg nem mérgezte valaki a bort... – nevetett Szobek a saját szavain, és újra kinyújtotta kupát tartó kezét a korsó felé. De pont ekkor a karja megmerevedett, és egész teste hirtelen görcsbe rándult. 
 	– Jahmosze! – zihálta. – Jahmosze... nekem is…
 	Jahmosze kétrét görnyedve előrezuhant. Fojtott kiáltást hal atott. 
 	Addigra már Szobek is görcsökben fetrengett. Felemelte a hangját:
 	– Segítség! Küldjetek orvosért...orvost! Henet szaladt ki a házból. 
 	– Ti szóltatok? Mit mondtál? Mi van? 
 	Izgatott kiabálása másokat is odacsalt. A két testvér fájdalmasan nyöszörgött. Jahmosze erőtlenül lehelte:
 	– A bor... mérgezett... küldjetek orvosért! 
 	Henet metsző kiáltása hal atszott:
 	– Megint egy szerencsétlenség! Ez a ház csakugyan meg van 
 	átkozva. 
 	Gyorsan! 
 	Siessetek! 
 	Szaladjatok 
 	a
 	templomba Merszu atyáért, aki nagy tapasztalatú, kiváló orvos! 
 	II. 
 	Imhotep le-föl rótta a ház központi termét. Szép lenvászon ruhája piszkos volt és gyűrött, mert nem fürdött, és nem is váltott ruhát. Arcán aggodalom és félelem. 
 	A ház belsejéből kihal atszott a siratóének és a zokogás: a nők is kivették a részüket a házat sújtó csapásból. A halottsiratást Henet hangja vezette. 
 	Az egyik oldalsó szobából az orvos-pap Mer-szu kántáló hangja hal atszott, aki Jahmosze tehetetlen testéért küzdött. A nők szobáiból előóvakodó Reniszenbet odavonzotta az orvos hangja. Lába a nyitott ajtóhoz vitte, ott megál t. A pap zengő hangon kántált igéi gyógyírként hatottak rá. 
 	– Ó, ízisz, nagy varázsló, szabadíts meg engem, oldj el engem minden rossz, gonosz és vörös dologtól, istennek csapásától, istennőnek csapásától, halott férfitól vagy nőtől, el enem esküdött férfiú ártásától, asszony ártásától... 
 	Jahmosze ajkát gyenge sóhaj hagyta el. Reniszenb szívvel-lélekkel csatlakozott az imádsághoz. 
 	– Ó, ízisz... ó, hatalmas ízisz... mentsd meg őt... mentsd meg a testvéremet, Jahmoszét, te, aki nagy varázsló vagy... 
 	A ráolvasás szavaitól mindenféle zavaros gondolatai támadtak. 
 	„Minden rossz, gonosz és vörös dologtól... Ez hát a mi bajunk ebben a házban... igen, vörös gondolatok, haragos gondolatok... egy halott nő haragja." 
 	Reniszenb gondolatban megszólalt, egyenesen ahhoz a személyhez címezve mondókáját, akire gondolt. 
 	„Téged nem Jahmosze bántott, Nofret... ugyan Szatipi az ő
 	felesége volt, de nem teheted felelőssé a felesége tetteiért... hiszen soha nem tudott neki parancsolni... azt senki sem tudott. Szatipi, aki téged bántott, már halott. Ez nei elég? Szobek is halott... Szobek pedig csak beszélt el ened, de bántani nem bántott soha. 0, ízisz, ne hagyd, hogy Jahmosze is meghaljon... óvd meg őt a haragvó Nofret bosszújától!" 
 	Az eszeveszetten ide-oda járkáló Imhotep felnézett, meglátta a lányát, és az arca megenyhült: szeretet sugárzott róla. 
 	– Gyere ide hozzám, Reniszenb, drága gyermekem! 
 	Reniszenb odaszaladt hozzá, és Imhotep át ölelte. 
 	– Mondd, apám, mi újság? 
 	Imhotep komoran válaszolt:
 	– Azt mondják, hogy Jahmosze esetében még van remény. 
 	Szobek viszont... tudod? 
 	– Igen, persze. Nem hal ottad a siratóénekünket? 
 	– Hajnalban halt meg – mondta Imhotep. – Szobek, az én erős, szép fiam... 
 	Megremegett, és elcsuklott a hangja. 
 	– Jaj, milyen szörnyű, kegyetlen csapás Hát nem lehetett segíteni rajta? 
 	- Mindent elkövettek, ami lehetséges vol Hánytatószereket kapott. Hatásos gyógynövi nyék főzeteit. Szent amuletteket hoztak, és nag; erejű igéket mondtak fölötte. De nem használt semmi. Merszu nagyon jó orvos. Ha ő nem tudta megmenteni a fiamat... akkor az istenek akarata volt, hogy ne lehessen megmenteni. 
 	Az orvos-pap hangja felerősödött egy végső, magas hangú kántálásban, majd homlokát törölgetve kijött a kis szobából. 
 	– Nos, mi a helyzet? – kérdezte türelmetlenül Imhotep. 
 	Az orvos ünnepélyesen jelentette ki:
 	– Ízisz kegyelméből a fiad életben marad. Még gyönge, de a mérgezés legválságosabb szakaszán már túljutott. A gonosz befolyás ereje csökkenőben van. 
 	Hanghordozását a mindennapos beszédhez közelítve folytatta:
 	– Szerencse, hogy Jahmosze sokkal kevesebbet ivott a mérgezett borból. Ő csak kortyolgatta a borát, míg Szobek, úgy tűnik, egyszerre hajtotta le. 
 	Imhotep felnyögött. 
 	– Ebben különböztek mindig! Jahmosze félénk, óvatos, és mindenhez lassan közelít, beleértve az evés-ivást is. 
 	Szobek pedig sosem ismert mértéket, nagylelkű volt, adakozó, és... – isten bocsássa! – meggondolatlan. 
 	Élesen kérdezte:
 	– És a bor biztos, hogy mérgezett volt? 
 	– Semmi kétség, Imhotep. A maradékkal ifjú segédeim próbákat végeztek, és a bort megkóstoló ál atok előbb vagy utóbb mind elpusztultak. 
 	– Akkor hogy lehet, hogy nekem semmi bajom nem lett, pedig nem egészen egy órával az előtt ittam ugyanabból a borból? 
 	– Kétségtelen, hogy a bor akkor még nem volt megmérgezve, a mérget csak később tették bele. 
 	Imhotep öklével belecsapott a tenyerébe. 
 	– Senki, senki élő ember nem merészelné megmérgezni a fiaimat itt, a saját födelem alatt! – jelentette ki. – Ez képtelenség. Én mondom, senki élő ember! 
 	Merszu kissé lehajtotta a fejét. Arca kifejezéstelenné vált. 
 	– Imhotep, ezt a legjobban te tudod megítélni. 
 	Imhotep idegesen vakarta a füle tövét. 
 	– Szeretném, ha meghal gatnátok valamit – mondta kurtán. 
 	Tapsolt egyet, és a beszaladó szolgának azt mondta:
 	– Hozd ide a csordásfiút! 
 	Imhotep Merszuhoz fordult, neki magyarázta:
 	– Ennek a fiúnak kicsit gyenge az elméje. Nehezen érti meg, amit mondanak neki, és más képességei is korlátozottak. De szeme van, és jól is lát, ezen felül nagyon szereti Jahmosze fiamat, aki kedvesen bánt vele, és elnéző
 	a fogyatékosságaival szemben. 
 	Az elküldött szolga visszatért, s kézen fogva húzott maga után egy sovány, majdnem koromfekete bőrű, ágyékkötős fiút. A fiú kissé ban dzsított, és félkegyelmű arcára kiült a félelem. 
 	– Beszélj! – szólt rá Imhotep élesen. – Mondd el újra, amit az előbb nekem mondtál! 
 	A fiú lesunyta a fejét, és gyűrködni kezdte csípőjén a rongyot. 
 	– Beszélj már! – kiabált rá Imhotep. 
 	Esza bicegett be a botjára támaszkodva, erősen meresztve hályogos szemeit. 
 	– Megijeszted ezt a gyereket! Gyere csak, Reniszenb, add oda neki ezt a jujubét! Vedd el, fiam, és mondd el, mit láttál! 
 	A csordásgyerek hol az egyikre nézett, hol a másikra. 
 	Esza segíteni próbált neki:
 	– Tegnap volt, ugye, amikor elmentél a kapu előtt, akkor láttad... Mit is? 
 	A fiú a fejét rázta, és oldalra lesett. Azt motyogta:
 	– Hol van Jahmosze uraság? 
 	A pap tekintélyt parancsoló hangon, de kedvesen szólt hozzá:
 	– Jahmosze uraság kívánja, hogy elmondd nekünk, amit láttál. Ne félj! Senki sem fog bántani. 
 	A fiú arca felderült egy kicsit. 
 	– Jahmosze uraság jó volt velem. Megteszem, amit kíván. 
 	És elhal gatott. Imhotepen látszott, hogy majd szétrobban, de az orvos a pil antásával nyugalomra intette. 
 	Hirtelen beszélni kezdett a fiú, gyorsan hadarva, és közben jobbra-balra kapkodta a szemét, mint aki attól fél, hogy valami láthatatlan Jelenlévő meghal hatja. 
 	– A kis csacsi vót a hibás, amelyik Széth oltalmába van, de folyton rosszba sántikál. Kerítettem a botommal. Elszaladt a nagy kertkapu előtt, és én akkó néztem be a házra. Épp nem vót senki a verandán, csak egy korsó bor, ál ványon. 
 	És akkó jött ki egy asszony, az egyik úrnő. 
 	A boroskorsóhoz ment, fölé tartotta a kézit, és akkó... és akkó visszament a házba, asziszem. Nem tom. Mer lépéseket hal ottam és megfordultam, és láttam, hogy Jahmosze uraság jön vissza a földekrő'. Úgyhogy tovább szaladtam a kis csacsi után, Jahmosze uraság pedig bement az udvarra. 
 	– És nem figyelmeztetted? – kiabált rá Imhotep dühösen. –
 	Nem szóltál neki semmit? 
 	A fiú felkiáltott:
 	– Nem tudtam, hogy baj lesz! Nem láttam én semmit, csak hogy az úrnő ott ál mosolyogva, és a kézit a korsó fölé tartja... én nem láttam semmit... 
 	– Fiam, melyik úrnő volt az? – kérdezte a pap. 
 	A fiú kifejezéstelen tekintettel rázta a fejét. 
 	– Én azt nem torn. Az egyik úrnő lehetett házbó'. Én őket nem ismerem. Az ültetvényeken túl legeltetek én. Festett lenruhába vót. 
 	Reniszenb megrezzent. 
 	– Talán egy szolga volt? – kérdezte a pap, és figyelte a fiút. 
 	Az egyértelműen megrázta a fejét. 
 	– Az nem szolga vót! Paróka vót a fejin, és ékszerek is vótak rajta... szolgákon nem szokta ékszerek lenni. 
 	– Ékszerek? – kapta fel a fejét Imhotep. – Milyen ékszerek? 
 	A fiú erre készségesen és magabiztosan válaszolt, mint aki mostanra legyőzte a félelmét, egészen biztos a mondókájában. 
 	– Három sor gyöngy volt, amin aranyoroszlányok lógtak elöl... 
 	Esza botja csattanva hul ott a földre. Imhotep fojtott kiáltást hal atott. Merszu fenyegetően szólt:
 	– Ha hazudni mersz, fiú... 
 	– Igazat mondok én. Esküszök, hogy igazat! 
 	A fiú hangja éles és tiszta volt. 
 	Az oldalt lévő szobácskából, ahol a beteg feküdt, Jahmosze gyönge hangja hal atszott:
 	– Mi ez az egész? 
 	A fiú egyenesen berohant a nyitott ajtón, és odakuporodott a heverőhöz, amin Jahmosze feküdt. 
 	– Gazda, meg fognak engemet kínozni! 
 	– Nem, dehogy! 
 	Jahmosze üggyel-baj al elfordította a fejét a laragott fejtámlán. 
 	– Me bántsátok ezt a gyereket! Együgyű, de hűséges. 
 	ígérjétek meg, hogy nem lesz bántódása! 
 	– Persze, persze! – mondta Imhotep. – Hiszen nincs is rá szükség. Világos, hogy mindent elmondott, amit csak tud. 
 	És nem hiszem, hogy kitalálta volna. El veled, gyermekem, de most ne menj vissza a messzebb legelő csordához! 
 	Maradj a ház közelében, hogy behívhassunk, ha megint szükség lenne rád. 
 	
 	A fiú felál t. Nem akaródzott neki menni, csak nézte Jahmoszét. 
 	– Te beteg vagy, Jahmosze uraság? 
 	Jahmosze halványan elmosolyodott. 
 	– Me félj! Nem fogok meghalni. Most menj, és teljesítsd engedelmesen, amit mondtak neked! 
 	A fiú boldogan elmosolyodott, és elment. A pap megvizsgálta Jahmosze szemét, és el enőrizte a bőr alatti véráram sebességét. Aztán azt tanácsolta, hogy aludjon, majd újra kijött tőle a központi nagy terembe. 
 	Megkérdezte Imhoteptől:
 	– Felismerted az asszonyt, akit a fiú leírt? 
 	Imhotep bólintott. Bronzbarna arca beteges szilvaszínűre váltott. Reniszenb válaszolt:
 	– Csak Nofret hordott festett lenruhát. Új divat ez, amit az északi városokból hozott ide. De ezek a ruhák vele együtt kerültek a sírba. Imhotep megszólalt:
 	– A háromsoros gyöngyöt meg az arany oroszlánfejekkel én adtam neki. Nincs másik ilyen ékszer a házban. Drága, különleges darab. De az ékszereit is, egyetlen értéktelen vörös gyöngysor kivételével eltemettük vele együtt, levannak pecsételve a sírban. 
 	Égnek emelte a karját. 
 	– Miért ez az üldözés, ez a bosszúál ás? Az ágyasomtól, akivel 
 	szépen 
 	bántam, 
 	akinek 
 	minden 
 	tiszteletet
 	megadtam, akit az előírások szerint, költséget nem kímélve temettem el? Barátságban ettem és ittam vele együtt, ezt itt mindenki tanúsíthatja. Nem lehetett semmilyen panasza –
 	sokat megtettem neki, még a helyes és il endő mértéken felül is. Arra készültem, hogy neki kedvezzek még a fiaim, a saját véreim kárára is! Hát akkor miért kel így visszajönnie a holtak közül, bántani engem és a családomat? 
 	Merszu komolyan mondta:
 	– Úgy látszik, hogy személy szerint nem vagy az, akinek a halott asszony rosszat akar. A bor, amikor te ittál belőle, nem volt ártalmadra. Családodból ki volt az, aki bántotta elhunyt ágyasodat? 
 	– Egy másik asszony, aki már halott – felelte Imhotep kurtán. 
 	– Értem. Jahmosze fiad felesége? 
 	– Igen. 
 	Imhotep hal gatott, majd kitört:
 	– De mit lehet itt tenni, Tiszteletreméltó Atya? Hogyan védekezhetünk ilyen rosszakarat el en? Jaj, átkozott legyen a nap, mikor ezt a nőt először a házamba hoztam! 
 	– Átkozott nap volt bizony – szólalt meg Kait mély hangja a nők szobáihoz vezető ajtóból. 
 	A szeme duzzadt volt az elsírt könnyektől, és csúnya arcáról feltűnő erő és eltökéltség sugárzott. Mély, rekedtes hangja remegett a haragtól. 
 	– Átkozott nap volt, mert idehoztad Nofretet, Imhotep, hogy elpusztítsa legokosabb és legszebb fiadat! Szatipinak halált hozott, és halált az én Szobekemnek, és Jahmosze is éppen csak megmenekült. Ki lesz a következő? A gyerekeket vajon meg fogja kímélni – ő, aki megütötte az ón kis Anhomat? Valamit tenni kel , Imhotep! 
 	– Kell tenni valamit – visszhangozta Imhotep, cs fürkészőn nézett a papra. 
 	Az magabiztos nyugalommal bólintott. 
 	– Vannak módszerek és eszközök, Imhotep. Ha a tényekben már biztosak vagyunk, el lehet indulni. Nekem a te elhunyt feleséged jutott az eszembe, Asajet. Ő
 	befolyásos családból származott. A Holtak Földjén ő
 	nagyhatalmú erőket mozgósíthatna a te érdekedben, akikkel szemben ennek a Nofret nevű nőnek nem volna hatalma. Le kel ülnünk tanácskozni erről. 
 	
 	Kait kurta nevetést hal atott. 
 	– Ne húzzátok sokáig! A férfiak mind egyformák... igen, még a papok is! Mindent törvény szerint akarnak tenni, előírásosan. De én azt mondom, most gyorsan cselekedjetek... vagy újabb halottak lesznek ebben a házban! 
 	Kait sarkon fordult, és kiment. 
 	– Remek asszony! – mondta halkan Imhotep. – Magát a gyermekeinek szenteli, és kötelességtudó feleség... de a modora néha nem a legil edelmesebb... a ház urával szemben. De természetesen most megbocsátok neki. 
 	Kicsit mindannyian meg vagyunk zavarodva. Azt se tudjuk, mit csinálunk. 
 	Két kezébe fogta a fejét. 
 	– Vagyunk páran, akik ritkán tudják magukról, hogy mit csinálnak – szúrta közbe Esza. 
 	Imhotep mérges tekintetet vetett rá. Az orvos menni készült, és Imhotep kikísérte a verandára, miközben meghal gatta az orvos utasításait beteg ápolására vonatkozóan. 
 	Reniszenb, aki ott maradt, fürkészőn nézett a nagyanyjára. 
 	Esza nagyon nyugodtan üldögélt. Ráncolta a homlokát, és olyan különös képet vágott, hogy Reniszenb megkérdezte:
 	– Min gondolkozol, nagymama? 
 	– Jól mondod, Reniszenb: gondolkozom. Olyan furcsa dolgok történnek ebben a házban, hogy azon már igazán el kel valakinek gondolkodnia, 
 	– 
 	Szörnyű 
 	dolgok 
 	ezek! 
 	– 
 	mondta 
 	Reniszenb
 	összerázkódva. – Engem megijesztenek. 
 	– Megijesztenek engem is – mondta Esza. – De talán más miatt, mint téged. 
 	Szokásos mozdulatával félrecsapta fején a parókát. 
 	– De Jahmosze már nem fog meghalni mondta Reniszenb. 
 	– Ő élni fog. 
 	Esza bólintott. 
 	– Igen. A képzett orvos még időben érkezett hozzá. De egy másik alkalommal nem biztos, hogy ilyen szerencséje lesz. 
 	– Azt gondolod... hogy újabb ilyen esetek várhatók? 
 	– Azt gondolom, hogy Jahmosze meg te meg Ipi, és talán Kait is jól teszitek, ha nagyon megnézitek, mit esztek és mit isztok. Mindent meg kel kóstoltatni előbb egy rabszolgával. 
 	– És te, nagymama? 
 	Esza szokásos gunyoros mosolyával felelte:
 	– Én már öregasszony vagyok, Reniszenb, és ahogy csak az öregek képesek, én úgy élvezem az életet, minden óra, minden perc ízét-zamatát, nmi még megadatik. Mindőtök közül nekem van a legjobb esélyem az életben maradásra, mert mindenkinél körültekintőbb leszek. 
 	– És az apám? hofret ugye nem akarhat rosz-szat az apámnak? 
 	– Az apádnak? Nem is tudom... Nem, nem tudom. Még nem látok egész tisztán. Holnap, majd ha átgondoltam mindent, megint beszélnem kel azzal a csordásfiúval. Volt a történetében valami... 
 	Homlokráncolva elhal gatott. Aztán egy sóhaj al felál t, és a botra támaszkodva lassan visszasántikált a saját lakosztályába. 
 	Reniszenb bement a bátyja szobájába. Jahmosze aludt, és Reniszenb halkan visszahúzódott. Pil anatnyi tétovázás után Kaithoz nézett be. Észrevétlenül megál t az ajtóban, s onnan nézte az egyik gyereknek altatót dúdoló Kaitot. Kait arca újra nyugodt volt és békés, annyira olyan volt, mint máskor mindig, hogy egy pil anatra Reniszenb úgy érezte, mintha az elmúlt huszonnégy óra szörnyű eseményeit csak álmodta volna. 
 	Lassan megfordult, és a saját lakosztályába ment. Egy asztalkán, a saját kozmetikai szerei és ékszeres dobozai között ott hevert az a kis ékszeres dobozka is, ami Nofreté volt. 
 	Reniszenb felemelte a dobozkát, a tenyerér tette és csak ál t ott, nézte. Nofret érintette, fogt ezt a kezében, az ő
 	tulajdona volt. 
 	És Reniszenbet megint elfogta a sajnálat, amit az a különös megértés színezett. Nofret boldogtalan volt. Lehet, hogy miközben a dobozka a kezébe fogta, ezt a boldogtalanságot szándé kosán fordította át rosszindulatba és gyűlő létbe... és ez a gyűlölet még most sem hun ki... 
 	még mindig bosszúra vár... Jaj, csak a ne... Jaj, ne! 
 	Reniszenb szinte gépiesen fordította el a ké gombot, és csúsztatta hátra a födelet. Ott volt vörös gyöngysor meg a félbetört amulett, de u ott még ualami... 
 	Reniszenb vadul dobogó szívvel húzott elő a dobozból egy gyöngysort, melyről arany orosz lánfejek lógtak... 
 	TIZENNEGYEDIK FEJEZET Nyár első hauának 30. 
 	napja
 	I. 
 	A gyöngysor megtalálásakor Reniszenb borzasztóan megijedt. Pil anatnyi ösztöne azt súgta, hogy gyorsan tegye vissza a dobozba, csukja rá a fedelet, és tekerje vissza a gombokra a zsinórt. Ösztönösen el akarta rejteni, amit felfedezett. Ijedtében még hátra is lesett: nem látta-e valaki, amit csinált? 
 	Álmatlanul töltötte az éjszakát, ide-oda dobálta magát, néha feltette a fejét faragott fejtámaszára, néha meg levette róla. 
 	Hajnalra elhatározásra jutott: valakivel meg kel osztania a titkot. Egyedül nem bírta el ennek a nyugtalanító felfedezésnek a súlyát. Éjszaka kétszer is arra riadt fel, mintha Nofret fenyegető árnyát látná az ágya mel ett. De nem volt ott semmi. 
 	Az oroszlános nyakéket kivette az ékszeres dobozból, és lenvászon ruhája ráncaiba csavarta. Épp csak elrejtette oda, amikor Henet berontott. Szeme csil ogott és fénylett az örömtől, hogy újságot mondhat. 
 	– Képzeld, Reniszenb, hát nem rettenetes? Az a fiú, tudod, a csordásfiú, mélyen aludt regijei a gabonatárolóknál, és mindenki rázogatta meg ordított a fülébe... most meg már úgy tűnik, hogy sosem fog többet fölébredni! Alighanem beivott a mákfőzetből, az bizony lehet – na de ki adott neki? A házból senki, az egyszer biztos. Es nem valószínű, hogy maga vett volna belőle. Jaj, sejthettük volna már tegnap, hogy ez lesz! 
 	Henet keze megkereste a sok amulett egyikét, amit viselt. 
 	– Amon, védj meg bennünket a holtak gonosz szel emeitől! 
 	A fiú csak azt mondta el, amit látott. Azt mondta el, hogy látta Őt. És ezért Ő visszajött, mákfőzetet adott neki, hogy örökre lezárja a szemét. Jaj, ennek a Nofretnek milyen nagy a hatalma! Járt még külföldön is, Egyiptomon kívül! Meg mernék esküdni rá, hogy idegen népek mindenféle ősi varázslatait is ismeri! Nem vagyunk biztonságban ebben a házban... egyikünk sem! Apád sok bikát kel ene, hogy áldozzon Amonnak – akár egy egész csordát, ha szükséges... ezen most nem lehet takarékoskodni! 
 	Védekeznünk kel ! Édesanyád közbenjárását kel kérnünk, Imhotep is ezt tervezi. Merszu, a pap is ezt mondja. 
 	Ünnepélyes levelet írnak a Holtaknak. Hori éppen azon dolgozik, most fogalmazza. Apád azt akarta, hogy Nofretnek küldjenek levelet, hogy őt kérleljék meg. Tudod, valahogy így: „Legkiválóbb Nofret, milyen gonoszságot tettem én valaha neked, hog most..." és a többi és a többi. 
 	De a főtisztelet atya, Merszu rámutatott, hogy ennél hathatósab' intézkedésre van szükség. A te édesanyád, Asa jet, nemes hölgy volt. Az ő édesanyjának bátyja volt a Főbíró, anyád testvére pedig a thé bai nagyvezér főpohárnoka. Ha ő egyszer tudó mást szerez erről a dologról, biztos nem fogj hagyni, hogy egy közönséges ágyas tönkretegy a gyerekeit! Igen, az igazság győzni fog! 
 	Ahogy mondtam, Hori már írja is a neki szóló levelet. 
 	Reniszenb Horit akarta megkeresni, hogy megossza vele az oroszlános nyaklánc megtalálásának történetét. De ha most Hori ízisz templomában a papokkal munkálkodik, akkor úgysem lehet vele négyszemközt beszélni. 
 	Forduljon esetleg az apjához? Reniszenb elégedetlenül rázta meg a fejét. Az apja mindenhalóságába vetett gyermekes hite már elszál t. Most már látta a nehéz időkben, hogy apja milyen könnyen darabokra hul ik –
 	valódi erőt nem képes felmutatni, csak fontoskodó nagyképűséget. Ha Jahmosze jól volna, vele esetleg meg lehetne beszélni a dolgot, bár Reniszenb nem bízott benne, hogy 
 	Jahmosze 
 	bármilyen 
 	használható 
 	tanáccsal
 	szolgálhatott volna. Alighanem ragaszkodott volna hozzá, hogy tárják a dolgot Imhotep elé. 
 	És Reniszenb egyre inkább úgy érezte, hogy ezt minden körülmények között el kel kerülni. Imhotep először is szétkürtölné az egészet, és Reniszenb ösztönösen érezte, hogy ennek titokban kel maradnia – ám hogy pontosan miért is, ozt nehéz lett volna megmondania. 
 	Nem, neki Hori tanácsára van szüksége. Hori most is, mint mindig, tudni fogja, hogy mit kel tenni. Elvenné Reniszenbtől a nyakláncot, és egyúttal a feszültséget és a tanácstalanságot is. Kinézne Reniszenbre azzal a kedves, komoly pil antásával, és ettől Reniszenb azonnal azt érezné, hogy most már minden rendben van... 
 	Egyetlen pil anatig még az is Reniszenb eszébe jutott, hogy Kaithoz fordul – de Kait nem volt erre megfelelő alany, mert soha senkit nem hal gatott teljes figyelemmel. Talán ha el lehetne vonni a gyerekeitől... de nem, akkor sem! Kait kedves, de buta. 
 	Reniszenb arra gondolt: „Ott van még Ka-meni... és a nagyanyám." 
 	Kameni...? Volt valami kecsegtető a gondo- latban, hogy elmondja a dolgot Kameninek. Reniszenb egészen tisztán látta lelki szemével Kameni arcán a kihívó arckifejezést, amint átadja a helyét az érdeklődésnek, majd az érte érzett aggodalomnak... Vagy esetleg nem is érte aggódna? 
 	Vajon miért kísérti alattomosan a gyanú, hogy Nofret és Kameni bizalmasabb kapcsolatban voltak, mint ahogyan a felszínen látszott? Azérte, mert Kameni segédkezett Nofretnek abban, hogy Imhotepet elvadítsa a családjától? 
 	Kameni váltig ál ította, hogy nem tehetett mást -de vajon igazat mondott-e? Mi sem egyszerűbb, mint ha erre hivatkozik. Kameni bármit mondott, az egyszerűnek hangzott, természetesnek és helyesnek. Olyan vidáman tudott nevetni, hogy az embernek kedve támadt vele nevetni. Jó volt látni mozdulatai szép ritmusátjárás közben... 
 	éti azt, amikor fényes barna vál a fölött hátrafordította a fejét... hogy Reniszenbre nézzen... hogy rá nézzen... 
 	Reniszenb gondolatai itt összezava^B rodtak. Kameni tekintete nem hasonlított Horiéhoz, nem volt megnyugtató és kedves. Inkább kihívó, követelődző. 
 	Reniszenbnek ezektől a gondolatoktól kipirult az arca, és csil ogni kezdett a szeme. Mégis úgy döntött, hogy nem szól Kameninek a nyakék megtalálásáról. Nem, inkább Eszához megy. Előző nap Esza nagy hatást tett rá. Igaz, hogy öreg, de olyan rálátása van a dolgokra, és olyan gyakorlati érzéke, ami a többi családtagokból hiányzik. 
 	Reniszenb azt gondolta: „Esza már öreg. Majd ő tudni fogja." 
 	II. 
 	
 	Amint Esza meghal otta, hogy a nyakékről van szó, gyorsan körülnézett, a szájára tette a mutatóuj át, a másik kezét pedig kinyújtotta érte. Reniszenb benyúlt a ruhája redőibe, előhúzta onnan a nyakéket, és Esza tenyerébe tette. Esza egy percig egészen közel tartotta hályogos szeméhez, aztán elsül yesztette a saját ruhájába. Halk, parancsoló hangon szólalt meg:
 	– Erről ne többet! Ebben a házban ha beszélsz, az olyan, mintha száz fülnek beszélnél. Szinte egész éj el ébren feküdtem, és nagyon sok a tennivaló. 
 	– Apám és Hori ízisz templomába mentek Merszu atyával megtanácskozni azt a levelet, iimiben anyámhoz folyamodnak, a beavatkozását kérve. 
 	– Tudom. Nos, apád foglalkozzon csak a holtak szel emeivel! Az én gondolataim az e világi dolgok körül forognak. Ha Hori megjön, hozd ide hozzám! Ki kel mondani és meg kel beszélni pár dolgot... és Horiban én is megbízom. 
 	– Hori tudni fogja, mit kel tenni! – mondta örömmel Reniszenb. 
 	Esza kíváncsian nézett Reniszenbre. 
 	– Te gyakran meglátogatod őt odafenn a Sírnál, igaz? 
 	Miről szoktatok beszélgetni, te meg Hori? 
 	Reniszenb bizonytalanul ingatta a fejét. 
 	– Hát, a folyóról... meg Egyiptomról... meg hogy hogyan változik a fény meg a homok színe odalent és a szikláké... 
 	De nagyon sokszor nem is beszélünk semmiről. Csak ülök ott, és béke van, nem hal om a szidásokat, a gyereksírást, a jövés-menés zaját. Csak a saját gondolataimmal vagyok elfoglalva, és Hori nem szól közbe. Aztán néha felnézek, és észreveszem, hogy engem néz, és akkor mosolygunk... 
 	Odafönn boldog vagyok. 
 	Esza lassan mondta:
 	– Szerencsés vagy, Reniszenb. Rátaláltál arra a boldogságra, ami mindenkinek a saját szívében van. A legtöbb nő számára a boldogságot a jövés-menés jelenti, az, hogy kis dolgokkal foglalják le magukat. A gyerekek gondozásával, 
 	nevetgéléssel, 
 	más 
 	nőkkel 
 	való
 	civakodással, és azzal, hogy hol szerelmesek egy férfiba, hol meg dühösek rá. A sok kis dolog összeál , akár a felfűzött gyöngysor. 
 	– A te életed is ilyen volt, nagymama? 
 	– Többnyire igen. De most már, hogy öreg vagyok, sokat ülök egyedül, rosszul látok, és a járás is nehezemre esik –
 	és most jövök rá, hogy belső élet is van, nem csak külső. 
 	De már én túl öreg vagyok, hogy ennek a valódi mivoltát kitapasztaljam... úgyhogy én már csak szapulom a kis szolgálómat, és élvezem a finom ételeket, amiket forrón hoznak, egyenesen a konyháról, és gyönyörűséget találok a sokfajta kenyérben is, amiket sütünk, szemelgetem az érett szőlőt és kortyolom a gránátalmalevet. Ezek az örömök velünk maradnak akkor is, amikor minden más már elmúlik. 
 	A gyerekeim, akiket a legjobban szerettem, már meghaltak. A te apád, Ke se gítse, ostoba volt világéletében. Mikor még kicsi volt, nagyon szerettem, de most már csak bosz-szant a nagyképű fontoskodásával. Az unokáim közül téged szeretlek, Reniszenb... de ha már az unokáknál tartunk, vajon merre van Ipi? Se ma, se tegnap nem láttam! 
 	– Magyon el van foglalva: ő felügyeli a gabona raktározását. Apám őt bízta meg. 
 	Esza vigyorgott:
 	– A mi kis gúnárunknak ez nyilván hízeleg! Peckesen jár majd, mint a fontos emberek! Ha majd bejön enni, szólj neki, hogy nézzen be hozzám! 
 	– Igen, Esza. 
 	
 	– A többiről pedig, Reniszenb, egy szót se... 
 	III. 
 	– Hívattál, nagymama? 
 	Ipi mosolyogva és szemtelenül ál t ott, a fejét kicsit oldalra hajtotta, és fehér fogai közül egy szál virág lógott. 
 	Szemlátomást nagyon elégedett volt saját magával és az élettel általában. 
 	– Ha tudnál rám szánni egy percet értékes Idődből... –
 	mondta Esza, szemét hunyorítva, hogy jobban lásson, és így méregette Ipit. De hangjának csúfondáros csengése Ipire semmi hatással nem volt. 
 	– Ma tényleg nagyon elfoglalt vagyok. Nekem kel felügyelnem mindenre, mert apám felment a lemplomba. 
 	– Mindig a fiatal sakálok a leghangosabbak – jegyezte meg Esza. 
 	De Ipi nem zavartatta magát. 
 	– Jaj, nagymama, biztos nem csak ezt akartad nekem mondani! 
 	– Persze hogy van más mondanivalóm is. Először is az, hogy ez a ház
 	gyászol. Szobek bátyád teste már a balzsamozóknál van. A te arcod meg olyan vidám, mintha örömünnep volna. 
 	Ipi vigyorgott:
 	– Esza, neked nem szokásod a képmutatás. Azt szeretnéd, ha én képmutató lennék? Nagyon jól tudod, hogy Szobek és én nem túlzottan sze- rettük egymást. Ha csak tudott, keresztbe tett nekem és bosszantott, ügy bánt velem, mint egy gyerekkel. A földeken az összes megalázó, gyereknek való munkát rám osztotta. Gyakran gúnyolódott velem, és kinevetett. És amikor apám engem is társtulajdonossá akart tenni a bátyáimmal együtt, akkor Szobek volt az, aki őt erről lebeszélte. 
 	– Honnan veszed, hogy Szobek volt? – kér dezte élesen Esza. 
 	– Kameni mondta el nekem. 
 	– Kameni? – húzta föl a szemöldökét Esza, félretúrta a parókáját, és megvakarta a fejét. – Szóval Kameni. Ez bizony érdekes. 
 	– Kameni azt mondta, hogy ő Henettől hal otta, abban pedig mindannyian egyetértünk, hogy Henet mindig mindent tud. 
 	– Mindazonáltal – jegyezte meg Esza szárazon – Henet ezúttal mégsem értesült pontosan a tényekről. Myilván Szobek és Jahmosze is osztották azt a véleményt, hogy a dologhoz te még túl fiatal vagy, de én voltam az... igen, én... 
 	aki lebeszéltem apádat arról, hogy téged is belefoglaljon a szerződésbe. 
 	– Te, nagymama? 
 	A fiú őszinte döbbenettel nézett Eszára. Aztán morcos lett az arca, és a virág kiesett a fogai közül. 
 	– Miért tettél ilyet? Mi közöd volt neked ehhez? 
 	– Ami a családomat érinti, ahhoz közöm van. 
 	– És apám hajlott a szavadra? 
 	– Amikor mondtam, akkor nem – felelte Esza. – De tanulj meg tőlem valamit, szép gyermekem! A nők nem egyenes úton érik el, amit akarnak, és megtanulják kiaknázni a férfiak gyengéit -már ha nem ezzel a képességgel születnek. Talán emlékszel, hogy Henettel kiküldtem a játéktáblát a verandára, mikor este már kel emes hűvös volt. 
 	– Emlékszem. Apámmal játszottam. Na és? 
 	– Tessék: három játszmát játszottatok. És mivel te jobb játékos vagy, megverted apádat mindháromban. 
 	– Igen. 
 	– Ennyi az egész – mondta Esza, lehunyva a szemét. –
 	Apád, mint a rossz játékosok általában, nem szereti, ha megverik – és legkevésbé azt, ha egy siheder győzi le! 
 	Eszébe jutottak a szavaim, és úgy döntött, hogy tényleg túl fiatal vagy még ahhoz, hogy részese légy a szerződésnek. 
 	Ipi egy pil anatig bámulva nézett Eszára. Aztán felnevetett –
 	de nem túl kedvesen. 
 	– Hogy neked mennyi eszed van, Esza! – mondta. – Ez igen! Lehet, hogy már öreg vagy, de eszed, az van! Semmi kétség: te meg én vagyunk a család esze. A mi kis táblánkon most az első játszmában tiéd volt az utolsó húzás. De majd meglátod, a másodikat én nyerem! 
 	Úgyhogy vigyázz magadra, nagymama! 
 	– Amúgy is szándékomban ál – mondta Esza. – És hogy kedves szavaidat viszonozzam, hadd tanácsoljam most én neked, hogy te is vigyázz magadra. Egyik bátyád már halott, és a másik is közel járt hozzá. Te is apád fia vagy... 
 	a veszély rád is leselkedik. 
 	Ipi megvetően felnevetett:
 	– Attól nemigen kel tartani. 
 	– Miért nem? Te is megfenyegetted, sőt sértegetted Nofretet. 
 	–Nofretet...! -kiáltott fel Ipi jól hal ható gúnynyal a hangjában. 
 	– Neked meg mi jár a fejedben? – kérdezte Esza parancsolóan. 
 	– Megvannak a magam elképzelései, nagymama. És biztosíthatlak: Nofret és az ő kísérteties trükkjei egyáltalán nem izgatnak. Felőlem nyugodtan kimutathatja a foga fehérét. 
 	Éles jajveszékelés hangzott fel a háta mögül, és Henet rontott be kiabálva:
 	– Bolondos fiú, meggondolatlan gyermeki A holtakkal dacolni...! És mindezt azután, hogy már láttuk, mekkora a hatalma! És egyetlen amulett sincs rajtad, ami védene...! 
 	– Védene? Megvédem én magamat. Menj az utamból, Henet! Dolgom van. Ezek a lusta parasztok most majd megtudják, milyen egy igazi gazda! 
 	Ipi Henetet félrelökve kisietett a szobából. 
 	Esza belefojtotta Henetbe a gyászos siránkozást. 
 	– Ide hal gass, Henet, és ne kiabálj tovább Ipi miatt! Lehet, hogy tudja, mit csinál, és lehet, hogy nem. Nagyon furcsán viselkedik. De erre felelj most nekem: mondtad-e te Kameninek azt, hogy Szobek beszélte le Imhotepet, hogy bevegye Ipit a társulási szerződésbe? 
 	Henet visszatért szokásos nyafogós hanghordozásához. 
 	– Hát én aztán igazán sokkal jobban el vagyok foglalva itt a házban, mint hogy mindenfélét beszélni az emberek után szaladgáljak. És hogy pont Kameninek...? Az biztos, hogy én aztán egy szót se szólnék neki soha, ha ő oda nem jönne hozzám. Kel emes modorú fiatalember, ahogy azt te is elismerheted, Esza... és nem csak én gondolom így... de nem ám! És egy friss özvegy, ha új házassági szerződésre akar lépni, hát akkor rendszerint egy jóképű fiatal férfit választ... de hogy Imhotep mit szól majd ehhez, azt én persze nem tudom. Hisz mindent összevéve Kameni még csak egy segédírnok. 
 	– Ne foglalkozz te azzal, hogy Kameni kicsoda-micsoda! 
 	Mondtad-e neki, hogy Szobek volt, aki el enezte Ipi belevételét a szerződésbe? 
 	– Hát, Esza, az igazat megval va már nem emlékszem, hogy mit mondhattam vagy mit nem. De hogy oda nem mentem senkihez ezt vagy azt mondani, az egyszer biztos. 
 	De azért egy-egy szó elhangzik itt is meg ott is, és te magad is jól tudod, hogy Szobek azt mondta – persze Jahmosze is, csak nem annyira hangosan, meg nem olyan sokszor –, hogy Ipi még csak egy gyerek, és nem lesz az úgy jó, és amennyire én tudom, Kameni ezt akár magától Szobektől is hal hatta, és lehet, hogy egyáltalán nem is tőlem vette. Én sose pletykálok – de az ember végül is azért kapott nyelvet, hogy beszéljen vele, én meg nem vagyok süketnéma. 
 	– Na, te aztán biztos nem – mondta Esza. -De a szó lehet fegyver is, Henet. Halált okozhat, nem is egyet. Remélem, hogy a te nyelved még nem okozott halált. 
 	– De Esza, miket mondasz? És mi jár a fejedben? Én biztos, hogy sose mondok senkinek olyasmit, amit ne hal hatna akár az egész világ! Én annyira ragaszkodom ehhez a családhoz... meg is halnék bármelyik családtagért! 
 	Ó, menynyire alábecsülik az öreg Henet ragaszkodását! Én pedig megígértem az ő drága jó édesanyjuknak... 
 	– Á! – szakította félbe Esza Henetet. – Itt jön az én újhagymás-zel eres hízott seregélyem! Isteni az il ata... jól megfőtt. Henet, ragaszkodásodért cserébe vehetsz egy falatot az egyik oldalról... ha netán meg volna mérgezve. 
 	– Esza! – sikította Henet. – Megmérgezve? Hogy mondhatsz ilyet? Hisz a saját konyhánkon készült! 
 	– Hát... – mondta Esza – ...attól még meg kel kóstolnia valakinek, a biztonság kedvéért, És jobb, ha te vagy az, Henet, aki úgyis olyan szívesen halna meg a család bármelyik tagjáért, És nem is hiszem, hogy nagyon fájdalmas halál lehet. Gyerünk, Henet! Nézd, milyen kövér, szaftos és finom! Nem, köszönöm, a kis rabszolgalányomhoz ragaszkodom! Ő fiatal és vidám. Te már túl vagy legszebb napjaidon, Henet, és úgysem sokat számít, hogy mi lesz veled. Na, tessék... nyisd ki szépen a szád! 
 	Ugye, hogy finom? Én mondom... de hogy neked milyen zöld lett a színed! Nem tetszett a kis tréfám? Biztos nem vagy humorodnál. Hahaha, hehehe! 
 	Esza csak úgy gurult a nevetéstől, majd hirtelen abbahagyta, és mohón nekilátott, hogy bekebelezze kedvenc ételét. 
 	TIZENÖTÖDIK FEJEZET Nyár második havának 1. 
 	napja
 	A templombeli tanácskozás
 	I. 
 	véget ért. Többszöri javítás után körvonalazódott a folyamodvány végleges formája. Hori és a két templomi írnok ki sem látott a munkából. Ezzel végre megtörtént az első lépés. 
 	A pap intett, hogy olvassák fel a folyamodvány szövegét. 
 	„A LEGKIVÁLÓBB SZELLEMNEK, ASAJETNEK. 
 	Fivéred és férjed írja neked: elfelejtette-e a nővér az ő
 	fivérét? Elfelejtette-e az anya az ő gyermekeit, akik születtek neki? Nem tudja-e a legkiválóbb Asajet, hogy gyermekeit egy gonosz szel em fenyegeti? Fiadat, Szobeket máris Ozi-riszhoz küldte: megmérgezte. 
 	Eletedben minden tisztességben részed volt mel ettem. 
 	Ékszereket 
 	és 
 	ruhákat 
 	adtam 
 	neked, 
 	tagjaidra
 	balzsamokat, il atszereket és olajokat, Finom étkeket ettünk együtt, gazdagon rakott asztalok mel ett ültünk békességben és egyetértésben. Amikor beteg lettél, semmi költséget nem kíméltem. Képzett orvost hozattam hozzád, Tisztességben, az előírásos szertartásokkal temettünk el, és mindenről gondoskodtunk, amire ottani életedben szükséged lehet: szolgákról, ökrökről, ételről, italról, ékszerekről és ruhákról. 
 	Sok éven át gyászoltalak – s csak hosszú-hosszú évek múltán vettem ágyast magamhoz, hogy úgy élhessek, ahogy az megil eti a férfit, aki még nem öreg. 
 	Ez az ágyas az, aki most ártalmára van a gyermekeidnek. Te nem tudsz erről? Talán nem is sejted. 
 	Ha Asajet megtudja, bizonyosan gyorsan segítségére siet a neki született fiaknak. 
 	Vagy Asajet mégis tud a dologról, de azért esnek meg a 
 	gonosztettek, 
 	mert 
 	Nofret, 
 	az 
 	ágyas 
 	gonosz
 	varázslatokból meríti erejét? Ám mindez biztosan el enkezik a te akaratoddal, legkiválóbb Asajet! Éppen ezért jusson eszedbe, hogy a Felajánlások Földjén nagyhatalmú rokonaid és segítőid vannak! Ott a hatalmas és nemes Ipi, aki a nagyvezér főpohárnoka volt. Hívd őt segítségül! És anyád testvérét is, a nagy és hatalmas Meriptahot, a tartomány Főbíráját! Tárd elé a meztelen igazságot! Az ő bírósága ítélkezzen az ügyben! Idézzenek be tanúkat! Ők tanúsítsák, hogy Nofret követte el ezt a gonoszságot! Szülessen ítélet Nofret el en, s mondassék ki, hogy
 	Nofret nem tehet több gonoszságot ez el en a ház el en! 
 	Ó, kiváló Asajet! Ha netán haragudnál fivéredre, Imhotepre, amiért hajlott ennek a nőnek a gonosz rábeszélésére, és valóban azzal fenyegette meg a tőled született gyermekeket, hogy igazságtalanul fog bánni velük, akkor vedd fontolóra, hogy nem egyedül ő, Imhotep szenved most, hanem a gyermekeid is. Bocsásd meg fivérednek, Imhotepnek, amit tett, a gyermekeid kedvért!" 
 	A Legfőbb írnok befejezte az olvasást. Merszu helyeslően bólintott. 
 	– Jól van megfogalmazva. Azt hiszem, semmi nem maradt ki. Imhotep felál t. 
 	– Köszönet neked, Tisztelendő Atya. Adományom még a holnapi
 	napnyugta előtt ide fog érni hozzátok: marhák, olaj és len. Akkor hát holnapután legyen a szertartás: a vésetes edény behelyezése a sír adománykamrájába? 
 	– Legyen három nap múlva inkább. Az edény vésésével el kel készülni, és elő is kel készíteni a szükséges szertartásokat. 
 	– Úgy lesz, ahogy te akarod. Csak aggódom, hogy most már ne történjen több baj. 
 	– Nagyon is megértem az aggodalmadat, Imhotep. De ne félj! A jó szel em, Asajet egész biztosan válaszolni fog, és a rokonainak megvan a kel ő tekintélyük és hatalmuk, és igazságot tudnak szolgáltatni ott, ahol erre a legnagyobb szükség van. 
 	– Adja ízisz, hogy így legyen! Köszönöm neked, Merszu, és azt is, hogy kezelted és meggyógyítottad Jahmosze fiamat. 
 	Jöj , Hori, még sok munka vár ránk. Térjünk vissza a házbal Á, ez a folyamodvány csakugyan leveszi rólam gondok nagy részét. A kiváló Asajet nem fogja cserbenhagyni az ő
 	zaklatott fivérét. 
 	II. 
 	Amikor Hori az udvarra lépett, kezében a papi-rusztekercseivel, Reniszenb már várta. A tótól szaladt oda hozzá. 
 	– Hori! 
 	– Igen, Reniszenb! 
 	– Bejönnél velem Eszához? Már vár, veled akar beszélni. 
 	– Persze! Csak hadd szóljak Imhotepnek... 
 	De Imhotep éppen Ipivel volt elfoglalva: apa és fia bizalmas beszélgetésben merültek el. 
 	– Leteszem ezeket a tekercseket meg a többi holmit, és már jövök is, Reniszenb! 
 	Esza elégedettnek látszott, amikor Reniszenb és Hori bementek hozzá. 
 	– Itt van Hori, nagymama! Azonnal behoztam hozzád. 
 	– Helyes. Milyen a levegő odakinn, kel emes? Reniszenb kicsit értetlenül nézett rá:
 	– Én... azt hiszem, igen, miért? 
 	– Akkor add ide a botomat! Sétálok egyet az udvaron. 
 	Esza ritkán hagyta el a házat, úgyhogy Reniszenb most meg is lepődött. Az öregasszony az ő karjára támaszkodott. Átmentek a nagy ter men, és onnan ki a verandára. 
 	– Itt szeretnél leülni, nagymama? 
 	– Nem, gyermekem, elsétálok egész a tóig. 
 	Esza lassan haladt, és bár sántított, volt erő a lábában, fáradtságnak nyoma sem volt rajta. Jól körülnézett, és azt a helyet választotta, ahol a tóparton egy kis ágyasba virágokat ültettek, és egy fügefa vetett kel emes árnyékot. 
 	Aztán, mikor már elhelyezkedett, gunyoros elégedettséggel mondta:
 	– Tessék! Most már beszélgethetünk, és senki nem hal gathat ki. 
 	– Bölcs vagy, Esza! – mondta elismerően Hori. 
 	– A dolgokról, amikről beszélnünk kel , csak mi hárman tudhatunk. Benned megbízom, Hori. Kicsi korod óta itt vagy velünk. Mindig hűséges voltál, tapintatos és bölcs. A fiam gyerekei közül nekem Reniszenb a legkedvesebb. Nem szabad, hogy őt baj érje, Hori! 
 	– Nem lesz semmi baja, Esza. 
 	Hori még csak meg sem emelte a hangját, fel a hanghordozása és az arckifejezése, miközben a szeme találkozott 
 	az 
 	öregasszony 
 	tekintetével, 
 	teljesen
 	megnyugtatta Eszát. 
 	– Ezt jól mondtad, Hori... csöndesen és hetvenkedés nélkül, de úgy, mint aki komolyan gondolja, amit mond. Meséld hát el nekem: mit intéztetek ma? 
 	Hori beszámolt a folyamodvány megfogalJ mázasáról, és arról, hogy nagyjából mit tartalmaz. Esza figyelmesen hal gatta. 
 	– Figyelj most rám, Hori, és nézd meg ezt! – húzta elő a ruhájából az oroszlános nyakláncot, és a kezébe adta. 
 	– Mondd el neki, Reniszenb, hogy hol találtad! – tette hozzá. 
 	Reniszenb elmondta. Esza megkérdezte:
 	– Nos, Hori, mit gondolsz erről? 
 	Hori hal gatott egy darabig, majd visszakér* dezett:
 	– Te mit gondolsz, Esza? Te bölcs vagy és öreg Esza így szólt:
 	– Te nem szeretsz elhamarkodottan beszélni, Hori, ha nem támaszkodhatsz tényekre. ügyei kezdettől fogva tudtad, hogyan esett Nofret hal ála? 
 	– 
 	Csak 
 	gyanítottam 
 	az 
 	igazságot, 
 	Esza. 
 	Csak
 	gyanakodtam. 
 	– Pontosan. És most is csak gyanakszunk. De azért itt a tónál, hogy csak magunk vagyunk, a gyanú kimondható –
 	hogy aztán ne is beszéljünk róla többet. Nekem most úgy tűnik, hogy a tragikus eseményeknek három lehetséges magyarázata van. Az első magyarázat az, hogy a csordásfiú igazat mondott, s tényleg Nofret szel emét látta, aki gonosz indulattal visszatért a holtak közül, hogy bosszút ál jon, és még több bánatot és gyászt hozzon a családunkra. Lehet, hogy így van: a papok és mások is lehetségesnek mondják, és tudjuk, hogy a betegségeket is gonosz szel emek okozzák. Én viszont, aki már megvénültem, és hajlamos vagyok kételkedni übban, amit a papok és mások ál ítanak, úgy látom, hogy vannak más lehetséges magyarázatok is. 
 	– Éspedig? – tette fel a kérdést Hori. 
 	– Fogadjuk el, hogy Nofretet Szatipi ölte meg, és hogy nem sokkal ez után ugyanazon a helyen
 	Szatipinak látomásban megjelent Nofret, és hogy a félelem és a bűntudat miatt esett le onnan és halt meg. Mindez elég egyértelműnek látszik. De még egy feltételezésünk van: hogy mindezek után valaki, egyelőre számunkra ismeretlen okból, el akarta venni Imhotep két fiának életét. Ez a valaki számított arra a babonás félelemre, ami a tettet Nofretnek tulajdonította... és ez nagyon is kényelmes volt neki. 
 	– De ki akarhatta megölni Jahmoszét vagy Szobeket? –
 	kiáltotta Reniszenb. 
 	– Szolga nem lehetett – mondta Esza. – Szolga ilyet nem mer tenni. Akkor pedig már csak néhány emberből választhatunk. 
 	– Közülünk lett volna valaki? De nagymama, ez nem lehet! 
 	– Kérdezd csak meg Horit! – mondta Esza szárazon. –
 	Látod, nem tiltakozik. 
 	Reniszenb Horihoz fordult:
 	– Hori, te ugye nem hiszed... 
 	Hori komolyan ingatta a fejét. 
 	– Reniszenb, te még fiatal vagy és jóhiszemű. Azt gondolod, hogy akit ismersz és szeretsz, az olyan is, mint amilyennek látod. Nem ismered még az emberi szívet, hogy mekkora keserűség és milyen gonoszság lakozhat benne. 
 	– De ki... melyikünk...? 
 	Esza gyorsan közbevágott:
 	– Térjünk vissza a történethez, amit a csordásfiú mesélt! 
 	Egy nőt látott festett lenruhában, aki Nofret nyakláncát viselte. Mármost ha ez nem szel em volt, akkor a fiú pont azt látta, amit mondott, azaz egy nőt, aki Nofretnek akart látszani. Lehetett az Kait, lehetett Henet... lehettél még te is, Reniszenb! Olyan távolságból lehetett akárki, női ruhában és parókában. Csitt! Hadd folytassam! A másik lehetőség, hogy a fiú hazudott. Azt a mesét mondta el, amire valaki kitanította. 
 	Olyasvalakinek 
 	engedelmeskedett, 
 	aki
 	parancsolhatott neki, és ő alighanem túl együgyű volt ahhoz, hogy felfogja, mire jó ez a történet, aminek elmondására megvesztegetéssel vagy kedveskedéssel rávették. Ezt már nem fogjuk megtudni, mert a fiú halott –
 	és ez is figyelemre méltó mozzanat. Épp emiatt hajlom arra hogy a fiú betanult történetet adott elő. Egy alapos kikérdezés során, ami ma várt volna rá, belezavarodott volna a történetbe... türelemmel nem nehéz arra rájönni, ha egy gyerek hazudik. 
 	– Tehát azt hiszed, hogy méregkeverő van közöttünk? –
 	kérdezte Hori. 
 	– Igen – felelte Esza. – És te mit gondolsz? 
 	– Én is azt hiszem – mondta Hori. 
 	Reniszenb kétségbeesve nézett hol az egyikre, hol a másikra. 
 	Hori folytatta:
 	– De az indítéka egyáltalán nem világos nekem. 
 	– Egyetértek – mondta Esza. – Éppen emiatt vagyok kicsit ideges. Nem tudom, hogy ki lesz a következő. 
 	Reniszenb közbevágott:
 	– De hát akkor... valaki közülünk? 
 	A hangja még mindig hitetlenkedve csengett. Esza szigorúan rászólt:
 	– Igen, Reniszenb, közülünk valaki. Henet vagy Kait vagy Ipi vagy Kameni, vagy maga Im-hotep... és igen, Esza vagy Hori... vagy lehet akár Reniszenb is – tette hozzá mosolyogva. 
 	– Igazad van, Esza – mondta Hori. – Magunkat is bele kel vennünk. 
 	– De miért tette? Miért? kérdezte döbbent rémülettel Reniszenb. 
 	– Ha erre felelni tudnánk, akkor szinte mindent tudnánk már, amit tudni szeretnénk – mondta Esza. – De csak abból következtethetünk, hogy kit támadott eddig meg. 
 	Emlékezz 
 	vissza: 
 	Szo-bek 
 	váratlanul 
 	csatlakozott
 	Jahmoszéhoz, amikor az már borozni kezdett. Úgyhogy az az egy bizonyos, hogy akárki tette is, Jahmoszét akar ta megölni, de az már nem annyira biztos, hogy Szobeket is meg akarta ölni. 
 	– De ki akarhatta Jahmosze halálát? – kérdezte hitetlenül Reniszenb. – Hiszen mindannyiunk közül Jahmosze az, akinek nem is lehetnek el enségei! Ő mindig nyugodt és kedves. 
 	– Ebből világosan kiderül, hogy az indíték nem a személyes gyűlölet volt – mondta Hori. Reniszenb jól mondja: Jahmosze nem olyan ember, aki el enségeket szerez magának. 
 	– Nem – mondta Esza. – Az indíték ennél homályosabb. 
 	Vagy a család egészével szembeni gyűlölettel van dolgunk, vagy olyan gonosz kívánság van a háttérben, amire Ptahhotep maximái figyelmeztetnek bennünket. Ott az ál , hogy ez mindenféle gonoszság és szégyenletes dolog keveréke. 
 	– Látom már, Esza, hogy merre vezetnek a gondolataid –
 	mondta Hori. 
 	– De ha le akarunk vonni bármilyen következtetést, akkor valamennyire 
 	meg 
 	kel 
 	vizsgálnunk 
 	a 
 	várható
 	következményeket is. 
 	Esza hevesen bólintott, amitől hatalmas parókája egyik fülére csúszott. Komikus látványt nyújtott így, de nevetni mégsem volt kedve senkinek. 
 	– Hal juk, Hori! – mondta Esza. 
 	Hori nem szólt semmit egy-két percig, a tekintete elgondolkodó volt. A két nő várt. Aztán végül beszélni kezdett:
 	– Ha Jahmosze a terv szerint meghalt volna, akkor Imhotep két megmaradt fia lett volna az, aki jól jár: Szobek és Ipi. 
 	Valami birtokrészt nyilván elkülönítettek volna Jahmosze gyerekei számára, de annak a kezelése is az ő kezükben maradt volna... azaz Szobek kezében, hogy pontos legyek. 
 	Kétségtelenül Szobek lett volna a legfőbb nyertes. Imhotep távol étében bizonyára ő látta volna el a ká-papi teendőket, és Imhotep halála után ő maga emelkedett volna a ká-papi méltóságra. Csakhogy még ha Szobeknek jól is jött volna Jahmosze halála, akkor sem lehet ő a bűnös, hiszen olyan alaposan beivott a mérgezett borból, hogy belehalt. Nekem úgy tűnik, hogy kettejük halála csak egyvalakinek kedvezhet
 	– a dolgok jelenlegi ál ása szerint –, és az Ipi. 
 	– Így van – helyeselt Esza. – Megjegyzem: na-fjyon körültekintő vagy... és köszönöm az óvatos fogalmazást. 
 	De nézzük most Ipit! Fiatal és türelmetlen, sok szempontból elég rossz a természete, és abban a korban van, amikor nincs számára fontosabb, mint hogy a vágyai teljesüljenek. 
 	Haragot és gyűlöletet érzett a bátyjaival szemben, mert szerinte őt igazságtalanul hagyták ki a családi társulási szerződésből. Ráadásul Kameni alighanem mondott neki valami butaságot... 
 	– Kameni? 
 	Reniszenb szólt közbe. De ahogy megszólalt, már el is pirult, és az ajkába harapott. Hori odanézett rá. Hosszan, kedvesen, vesébe látón nézte, és ettől Reniszenb valahogy nem érezte jól magát. Esza a nyakát nyújtogatta, hogy ő is lássa a lányt. 
 	– Igen – felelte neki. – Kameni volt. Hogy sújtott-e neki Henet, az már más kérdés. De az tény, hogy Ipi tele van ambícióval, és gőgös, és tény az is, hogy sértve érezte magát, amikor a bátyjai fölébe emelkedtek – valamint magát egyértelműen a család legokosabb, irányításra termett tagjának tekinti, ahogy azt nekem már korábban elárulta. 
 	Esza hangja fanyar volt. 
 	Hori megkérdezte:
 	– Ezt pont neked mondta? 
 	– Megtisztelt azzal, hogy maga mel ett engem is megemlített, mint aki rendelkezik némi intel igenciával. 
 	Reniszenb hitetlenkedve kérdezte:
 	– Azt gondolod, hogy Ipi szándékosan meg- mérgezte Jahmoszét és Szobeket? 
 	– Szerintem ez az egyik lehetőség – de nem több. Mi itt csak gyanúról beszélünk, még nem érkeztünk el a bizonyítékokhoz. Testvérgyilkosság előfordul néha, már az idők kezdete óta, pedig az emberek tudják, hogy az istenek nem szeretik az ilyet – de a kapzsiság és a gyűlölet gonosz hatalma erősebb. És ha Ipi ezt tette, ' akkor nem egykönnyen tudjuk majd bizonyítani, mert Ipi csakugyan okos, azt valóban el kel is-l mernem. Hori bólintott. 
 	– De ahogy már mondtam, itt a fügefa alatt most csak gyanúról van szó. És ennek a gyanúnak a fényénél most minden egyes családtagot meg fogunk vizsgálni. Ahogy mondtam, a szolgákat kizárom ebből, mert egyetlen pil anatig sem hiszem, hogy bármelyiküknek volna ehhez bátorsága. De nem zárom ki Henetet. 
 	– Henet? – kiáltotta Reniszenb. – De hiszen Henet odaadóan szolgál mindannyiunkat! Folyton fel is emlegeti! 
 	– A hazugságot könnyű igazságnak feltüntetni. Henetet sok éve ismerem. Akkor ismertem meg, amikor fiatalon idekerült édesanyáddal. A rokona volt, egy szegény és szerencsétlen rokon. A férje nem szerette – Henet igazán sosem volt szép vagy vonzó –, és el is vált tőle. Az egyetlen gyerek, akit Henet szült, kicsi korában meghalt. Úgy jött ide, hogy édesanyád iránti szeretetét hangoztatta, de én láttam, milyen pil antásokat vetett anyádra, miközben a házban meg az udvaron járt-kelt: én mondom, Reniszenb, a szemében minden volt, csak szeretet nem. Inkább a sárga irigység sugárzott belőle... és az irántatok ál ítólag érzett szeretetében sem bízom. 
 	– Mondd csak, Reniszenb – szólalt meg Hori –, te szereted Henetet? 
 	– Nnem... – felelte kel etlenül Reniszenb. -Képtelen vagyok rá! Gyakran szidom is magamat emiatt. 
 	– Nem azért van ez, mert ösztönösen érzed, hogy hazudik? 
 	Azt 
 	a 
 	híres 
 	nagy 
 	szeretét 
 	vajon 
 	milyen 
 	valós
 	cselekedetekkel mutatja ki? Hát nem épp mindig a széthúzást szítja közöttetek nzzal, hogy olyanokat sutyorog és hord szét, nmik képesek sebezni és haragot ébreszteni? 
 	– De igen... ez bizony így van. 
 	Esza gunyoros vihogást hal atott:
 	– Neked nemcsak a fejed jó, legkiválóbb Hori, de a szemed és a füled is! 
 	– De apám hisz Henetnek, és szereti is! – vitatkozott Reniszenb. 
 	– A fiam bolond, és az is volt mindig – mondta erre Esza. –
 	Minden férfi szereti a hízelgést, amit Henet olyan pazarlón használ, mint ahogy lakomákon szokták a kenőcsöket! Az lehet, hogy a fiamat tényleg odaadóan szolgálja – néha hiszem is, hogy így van –, de az biztos, hogy mást senkit ebben a házban. 
 	– Na de... azért biztos nem ölne! – tiltakozott Reniszenb. –
 	Miért akarna bárkit megmérgezni közülünk? Milyen előnye származhatna belőle? 
 	– Semmilyen. Semmilyen. És hogy miért? Én semmit nem tudok arról, hogy mi játszódik le Henet fejében. Hogy mit gondol, vagy hogy mit érez... azt én nem tudom. De ez a meghunyászkodó, alattomosan piszkálódó magatartás szerintem sok furcsa dolgot takar. Az indokai alighanem olyanok, hogy azokat mi – te meg én meg Hori – meg sem érthetjük. 
 	Hori bólintott:
 	– Létezik az a fajta rohadás, ami belülről indul el. Egyszer beszéltem is Reniszenbnek erről. 
 	– És én meg nem értettelek! – mondta Reniszenb. – De most már kezdem érteni. Nofret érkezésével kezdődött: akkor csak azt láttam, hogy mennyire más lett mindenki, mint amilyennek megismertem. Meg is ijedtem ettől... Ea mostanra már... – tárta szét tanácstalanul a kezét – ...nem maradt más, csak a félelem... 
 	– A félelem nem más, mint tökéletlen tudás -mondta Hori. –
 	Ha meglesz a tudásunk, Reniszenb, akkor nem lesz több félelem. 
 	– A következő, akire gondolhatunk, persz Kait – lépett tovább Esza. 
 	– Kait nem lehetett! – tiltakozott Reniszenb. Kait nem kísérelne 
 	meg 
 	gyilkosságot 
 	Jahmosz 
 	el en. 
 	Ez
 	elképzelhetetlen! 
 	– Semmi sem elképzelhetetlen – mondta Esza. – Életem során legalább ennyit megtanultam. Kait nagyon buta nő, és én sosem bíztam a buta nőkben. Veszélyesek. Csak a saját közvetlen környezetüket látják, és egyszerre mindig csak egy dolgot. Kait a maga kicsi világában él, amiben csak ő van meg a gyerekei, meg Szobek, aki a gyerekeinek az apja. Lehet, hogy egész egyszerűen az jutott eszébe: ha Jahmoszét eltávolítja, azzal a gyerekei gazdagabbak lesznek, Imhotep Szobeket sosem kedvelte igazán: hebehurgya volt, nem szerette, ha irányítják, és nem is fogadott szót. Jahmosze volt az, akire Imhotep mindig támaszkodott. De ha Jahmosze eltűnik, akkor Imhotepnek muszáj lesz Szobekre támaszkodnia. Szerintem Kait egyszerűen így látná a dolgot. 
 	Reniszenb beleborzongott: saját meggyőződése el enére is ráismert Esza leírásában Kaitnak az élethez való hozzáál ására. 
 	Kait 
 	kedvessége, 
 	gyengédsége, 
 	kiegyensúlyozott szeretete mind csakis a saját gyerekeinek szólt. A világ, ami rajta, a gyerekein és Szobeken kívül volt, nem létezett a számára. Minden kíváncsiság és érdeklődés nélkül tekintett rá. Reniszenb elgondolkodva mondta:
 	– De arra Kait biztosan gondolt volna, hogy Szobek is visszajöhet szomjasan – mint ahogy vissza is jött –, és ő is ihat a borból! 
 	– Nem – felelte Esza –, nem hiszem, hogy ez eszébe jutott volna. Már mondtam: Kait buta. Csak azt láthatta maga előtt, amit látni akart: hogy Jahmosze iszik, meghal, és aztán az egész a mi gonosz és gyönyörű Nofretünk mágikus beavatkozásának lesz betudva. Kait egyszerre csak egy dolgot tud nézni, nem képes többféle lehetőség vagy eshetőség mérlegelésére, és mivel azt nem akarta, hogy Szobek meghaljon, eszébe sem jutott, hogy Szobek esetleg váratlanul hazatérhet. 
 	– És most Szobek halott, és Jahmosze él! Milyen szörnyű
 	lehet most Kaitnak, ha amit mondasz, igaz! 
 	– Ha valaki buta, ilyen dolgok megesnek vele – mondta Esza. – Minden máshogy alakul, mint ahogy eltervezte. 
 	Elhal gatott, majd folytatta:
 	– És most érkeztünk el Kamenihez. 
 	– Kamenihez? 
 	Reniszenb úgy érezte: fontos, hogy a nevet nyugodtan és minden tiltakozó felhang nélkül ejtse ki. Már megint kényelmetlen érzést keltett benne az, ahogy Hori őt nézte. 
 	– Hát igen, őt sem tudjuk kizárni, ügy tudjuk, nincs indítéka, hogy bántson bennünket – de valójában mit tudunk róla? 
 	Északról való – Egyiptomnak ugyanabból a részéből, ahonnan Nofret. Ő volt, aki segédkezett Nofretnek – vagy szívesen vagy nem, ki tudja? –, hogy Imhotep szívét a saját gyermekei el en fordítsa. Én elnéztem őt néhányszor, de igazából nem sokat mondhatok róla. Egészében egy átlagos fiatalembernek tűnik, akinek jól forog az esze, és amel ett hogy jóképű, van benne még valami, amitől a nők rajta felejtik a szemüket. Igen, Kamenit a nők mindig szeretni fogják, ám én azt hiszem – bár lehet, hogy tévedek
 	–, hogy mégsem az a fajta, aki igazán jól tudna bánni a nőkkel. Szemlátomást mindig vidám és gondtalan, és Nofret 
 	halálakor 
 	sem 
 	látszott 
 	rajta 
 	különösebb
 	megrendülés. 
 	– De mindez csak külsőség – folytatta Esza. – Ki ál íthatná teljes bizonyossággal, hogy tudja, mi lakik az emberi szívben? Egy eltökélt férfi könnyen játszhat szerepet... 
 	Lehet, hogy Kamenit mélyen érintette Nofret halála, és azt keresi, hogy hogyan bosszulja meg? Ha Szatipi ölte meg Nofretet, meg kel -e azért a férjnek, Jahmoszénak is halnia? Igen, és Szobeknek is, aki megfenyegette Nofretet
 	– és talán Kaitnak is, aki alattomosan piszkálta, és Ipinek is, aki szintén gyűlölte Nofretet? Ez elég elrugaszkodottan hangzik, de ki tudja? 
 	Esza elhal gatott. Horira nézett. 
 	– Ki tudja, Esza? 
 	Esza fürkészőn nézett rá. 
 	– Talán te tudod, Hori? Ugye, azt hiszed, hogy tudod? 
 	Hori nem válaszolt rögtön, de aztán azt mondta:
 	– Igen, nekem is van egy elképzelésem arról, hogy ki mérgezte meg a bort és miért... de még nem minden világos, és valójában nem is értem... 
 	Egy percig homlokráncolva hal gatott, majd megrázta a fejét:
 	– Nem, nem tudnék senkit megvádolni. 
 	– Itt most csak gyanúról beszélgetünk! Gyerünk, Hori, ki vele! 
 	Hori a fejét rázta:
 	– Nem, Esza. Az egész csak gyerekes ötlet... s ha netán beigazolódna, akkor meg jobb, hanem tudsz róla. A tudás is jelenthet veszélyt, neked is, Reniszenbnek is. 
 	– Akkor ez a tudás rád nézve is veszélyes, Hori? 
 	– Igen, az... Én azt gondolom, Esza, hogy mindannyian veszélyben vagyunk, bár talán Reniszenb a legkevésbé. 
 	Esza csak nézte Horit egy ideig, de nem szólt semmit. 
 	– Sokért nem adnám – mondta végül –, ha tudhatnám, mi jár a fejedben. 
 	Erre Hori nem válaszolt rögtön. Néhány perc múlva, amit szemlátomást töprengéssel töltött, annyit mondott:
 	– Ahhoz, hogy az embereknek mi jár a fejében, az egyetlen kulcsot a viselkedésük adja. Ha valaki furcsán, szokatlanul viselkedik, másképp, mint rendesen... 
 	– Akkor lehet rá gyanakodni? – kérdezte Reniszenb. 
 	– Nem – felelte Hori. – Hiszen éppen ez az: ha valakinek gonoszak a gondolatai és a szándékai, ő azt nagyon jól tudja magáról, és azt is, hogy ezt mindenáron el kel titkolnia. Tehát nem engedheti meg magának a szokatlan viselkedést. 
 	– Egy férfi? – kérdezett közbe Esza. 
 	– Férfi vagy nő, teljesen mindegy. 
 	– Értem – vetett Horira egy különösen szúrói pil antást Esza. Aztán azt mondta:
 	– És mivelünk mi a helyzet? Mit mond gyanú rólunk hármunkról? 
 	– Ezzel is szembe kel nézni – mondta Hori. – Bennem itt régóta megbíznak. Én készítem szerződéseket, és rám van bízva a termés feletti rendelkezés. Írnokként az összes elszámolást én írom. Lehetséges, hogy meghamisítottam őket, mint ahogy azt Kameni az északi birtokon felfedezte. 
 	Jahmosze pedig, tegyük fel, nem értette a dolgot, és elkezdett gyanakodni. Ezért szükségessé vált, hogy Jahmoszét elhal gattassam. 
 	Hori halványan elmosolyodott saját szavain. 
 	
 	– Jaj, Hori, hogy mondhatsz ilyeneket! -mondta Reniszenb. 
 	– Ezt senki el nem hinné, aki téged ismer! 
 	– Reniszenb, senki nem ismer senkit. Hadd hívjam fel erre még egyszer a figyelmedet! 
 	– És én? – kérdezte Esza. – Mit mond a gyanú rólam? 
 	Nos, én már öreg vagyok. Amikor egy elme megöregszik, néha meg is betegszik. Gyűlölni kezdi azt, amit addig szeretett. Lehet, hogy fárasztanak a gyerekeim gyerekei, és éppen a saját véremet akarom kiirtani. Ezt a csapást egy (jonosz szel em hozza néha az öregekre. 
 	– Hát én? – kérdezte Reniszenb. – Én miért akarnám megölni a testvéremet, akit szeretek? 
 	Hori így válaszolt:
 	– Ha Jahmosze, Szobek és Ipi is meghalnának, akkor te lennél Imhotep utolsó élő gyermeke. Imhotep keresne neked egy férjet, és itt minden rádszál na... és akkor te és a férjed lennétek Jahmosze és Szobek gyerekeinek a gyámjai. Hori elmosolyodott: – De itt a fügefa alatt mi nem gyanakszunk rád, Reniszenb. – A fügefa alatt vagy nem a fügefa alatt, mi szeretünk téged – mondta Esza. 
 	III. 
 	– Hát te odakint jártál? – sündörgött oda Henet fontoskodva a szobájába bicegő Eszához. – Megvan már talán egy éve is, hogy ilyet csináltál! Kutatón nézett Eszára. 
 	– Az öregeknek vannak hóbortos ötleteik -mondta Esza. 
 	– Láttam, hogy a tónál ültél Horival és Reniszenbbel. 
 	– Kel emes emberek mindketten. Van egyál talán olyasmi, Henet, amit te nem látsz meg? 
 	– De Esza, én igazán nem tudom, hogy mire gondolsz! 
 	Hisz ott ültél, ország-világ szeme láttára. 
 	– De nem a füle hal atára, mert ahhoz nem voltunk elég közel! 
 	Esza vigyorgott, Henet pedig dühösen duzzogni kezdett:
 	– Nem tudom, miért vagy velem ilyen, Eszal Mindig célozgatsz. Nekem itt a házban épp elég dolgot ad az, hogy minden rendben menjen -nem érek én rá mások beszélgetéseit hal gatni, Miért érdekelne engem, hogy ki mit mond? 
 	– Ezen már én is gyakran gondolkoztam. 
 	– Ha Imhotep nem volna, aki engem tényleg sokra becsül... 
 	Esza élesen közbevágott:
 	– Igen, ha nem volna Imhotep! Mert te, ugye Imhoteptől függsz? Ha netán Imhoteppel tötenne valami... 
 	Most Henet vágott közbe:
 	– Imhoteppel nem fog történni semmi! 
 	– Honnan tudod, Henet? Olyan biztonságban volnánk ebben a házban? Jahmoszéval és Szobekkel is történt valami. 
 	– Igaz... Szobek meghalt... s Jahmosze is majdnem... 
 	– Te Henet! – hajolt előre Esza. – Miért mondtad ezt mosolyogua? 
 	– Én? Mosolyogva? – hökkent meg Henet. -Te képzelődsz, Esza! Hát hogy mosolyoghatnék, pont most, mikor ilyen szörnyűségről beszélünk? 
 	– Tény, hogy majdnem vak vagyok – mondta Esza. – De azért mégsem egészen. Néha, ha a fény egy bizonyos szögben jön, és hunyorítok, akkor remekül látok. Az emberek néha elengedik magukat, ha valaki olyannal beszélnek, akiről tudják, hogy nem lát jól. Megengednek maguknak egyegy olyan arckifejezést, amit különben nem. 
 	Úgyhogy ismét kérdezlek: miért mosolyogsz ilyen elégedetten? 
 	– Felháborító, amit mondasz... felháborító! 
 	– Most meg vagy ijedve. 
 	– És ki ne volna... hisz mik történnek ebben a házban! –
 	
 	sipította metsző hangon Henet. -Mind félünk, az biztos, mert gonosz szel emek járnak vissza a holtak közül, hogy gyötörjenek minket! De én tudom, hogy honnan fúj a szél: te Horival beszéltél rólam. Mit mondott? 
 	– Miért, Henet, mit tud Hori rólad? 
 	– Semmit... a világon semmit. Inkább azt kérdezd: mit tudok én róla? Esza szeme szigorú lett. 
 	– Miért, mit tudsz? 
 	Henet felvágta a fejét:
 	– Jaj, de lenézitek ti szegény Henetet! Azt gondoljátok: csúnya is meg buta is. De én tudom, mi folyik itt! Egy csomó dolgot tudok, sőt alig van olyan, amiről én ne tudnék. Lehet, hogy buta vagyok, de azt meg tudom számolni, hogy egy sorba hány szem bab van ültetve. Még az is lehet, hogy többet is látok, mint a Hori-féle okosok. Ha Horival bárhol találkozom, úgy tesz, mintha nem is léteznék, mintha a hátam mögött látna valamit, valamit, ami nincs is ott! Jobban tenné, ha rám nézne, én mondom! Ő
 	alighanem azt gondolja, hogy velem nem kel foglalkozni, mert buta vagyok – de nem mindig az okosok tudnak mindent. Szatipi is azt gondolta magáról, hogy ő milyen okos – és hol van most, kérdezem én? 
 	Henet diadalmas hatásszünetet tartott... de aztán valami rossz érzése támadhatott, mert láthatóan összehúzta magát, és ideges pil antást vetett Eszára. 
 	Esza azonban szemlátomást a saját gondolataival volt elfoglalva. Arcán félelemmel vegyes, döbbent zavar tükröződött. Lassan, tűnődve azt mondta:
 	– Szatipi... 
 	Henet a szokásos nyávogó hanghordozásához visszatérve mondta:
 	– Esza, nagyon sajnálom, tényleg, hogy kijöttem a sodromból. Nem tudom, mi ütött belém. Amiket mondtam, azt a világért se gon doltam komolyan... 
 	Esza fe Ipil antott, és belefojtotta szót Henetbe:
 	– Eredj innét, Henet! Hogy komolyan gondoltad-e vagy sem, amiket mondtál, nem számít különösebben. De mondtál most valamit, ami új gondolatokat ébresztett bennem... Eredj, Henet, és fogadd meg, amit mondok: vigyázz, hogy mit beszélsz és hogy mit teszel! Nem kell több haláleset ebben a házban. Remélem, érted, amit mondok. 
 	IV. 
 	Csak a félelem maradt... 
 	Ezek a szavak önkéntelenül jöttek Reniszenb szájára a tóparti megbeszéléskor. Csak később döbbent rá, mennyire fején találta a szöget. 
 	Gépiesen elindult, hogy csatlakozzon Kaithoz és a gyerekekhez, akik a pavilonnál nyüzsögtek, de a lába lelassult, majd meg is ál t, mintha önál ó akarata lenne. 
 	Rádöbbent, hogy fél Kaithoz csatlakozni, nincs semmi kedve belenézni csúnya és üres arcába – nehogy meglássa benne a méregkeverőt. Látta, ahogy Henet fontoskodva kisiet a verandára, majd vissza, és érezte, hogy most még a szokásosnál is jobban viszolyog tőle. 
 	Elkeseredve másfelé fordult, az udvar kapuja felé, és ott kisvártatva szembejött vele a befelé csörtető, fejét magasra tartó Ipi: hetyke arcán vidám mo-loly ült. 
 	Reniszenb azon vette észre magát, hogy bámulja. Lám csak, Ipi, az elkényeztetett gyerek a családban, aki még szép arcú, akaratos kisfiú Volt abban az időben, amikor ő
 	elment Haival... 
 	– Mi van, Reniszenb? Miért nézel rám ilyen furcsán? 
 	– Furcsán néztem volna? 
 	Ipi felnevetett:
 	– Pont olyan féleszűnek látszol most, mint Henet! 
 	
 	Reniszenb megrázta a fejét:
 	– Henet nem féleszű. Nagyon is agyafúrt. 
 	– Hogy rosszindulatért nem megy a szomszédba, azt tudom, igazából
 	már terhes a jelenléte a házban. Meg is akarok tőle szabadulni. Reniszenb eltátotta, majd becsukta a száját. 
 	Csak súgta:
 	– Megszabadulni tőle? 
 	– Drága nővérem, neked meg mi bajod? Csak nem te is gonosz
 	szel emeket láttál, mint az a szerencsétlen, féleszű
 	fekete kölyök? 
 	– Te mindenkit féleszűnek tartasz! 
 	– Hát az a kölyök tényleg az is volt. De be kel val anom: az emberek
 	hülyeségéhez nemigen van türelmem. Túl sok jutott belőle. Én mondom neked: nem nagy élvezet, ha az embert két lassú felfogású idősebb fivér ugráltatja folyton, akik nem látnak túl az orrukon! De most, hogy ők már nincsenek útban, és csak apámmal van dolgom, meglátod, minden más lesz. Apám azt fogja tenni, amit én mondok. 
 	Reniszenb ránézett. Rendkívül jóvágású volt és még a szokásosnál is arrogánsabb. Tele volt életerővel, a diadalmas élet és energia csak úgy sugárzott belőle –
 	Reniszenb ezt szokatlannak találta. Mintha valami belső
 	tudásból táplálkozna ez a kicsattanó jó érzés. 
 	Reniszenb élesen jegyezte meg:
 	– Mindkettejükre nem igaz, hogy már nincsenek útban –
 	ahogy te fogalmazol. Jahmosze él. 
 	Ipi gúnyos megvetéssel nézett Reniszenbre:
 	– És ugye, te azt gondolod, hogy hamarosan újra jól lesz? 
 	– Persze, miért ne? 
 	Ipi felnevetett:
 	– Hogy miért ne? Hát mondjuk azt, hogy erről nekem más véleményem van. Jahmoszénak annyi, ő befejezte –
 	legfeljebb még egy ideig elbotorkál itt, és üldögél majd, meg nyögdécsel a napon. De már nem férfi többé. A mérgezés heveny szakaszán túljutott, de te is láthatod, hogy nem javul tovább. 
 	– És vajon miért nem? – kérdezte Reniszenb. – Az orvos azt mondta, hogy nem kel hozzá sok idő, és újra erős lesz, mint régen. 
 	Ipi megvonta a vál át. 
 	– Az orvosok se tudnak mindent. Csak bölcselkednek, és jó hosszú szavakat használnak. Ha akarod, hidd, hogy a gonosz Nofret tehet róla, de a te drága bátyuskádnak, Jahmoszénak vége. 
 	– És te magad nem félsz, Ipi? 
 	– Félni? Én? 
 	A fiú hátrahajtotta csinos fejét, úgy nevetett. 
 	– Nofret téged sem szeretett túlzottan, Ipi. 
 	– Nekem semmi nem árthat, Reniszenb, csak ha én azt engedem! Még fiatal vagyok, de olyasvalaki, akire siker vár. Ami meg téged il et, Reniszenb, jó volna énmel ém ál nod, hal od? Elég gyakran kezelsz úgy, mint egy felelőtlen kölyköt. De ebből már kinőttem. Minden hónappal változni fog most már a helyzet. Hamarosan nem lesz itt más akarat, csak az enyém. Lehet, hogy npám adja majd ki a parancsokat, de hogy mit mondjon, azt én fogom kitalálni! 
 	Ipi elindult, tett pár lépést, de a vál a fölött visszaszólt:
 	– Úgyhogy vigyázz, Reniszenb, nehogy meg nehezteljek rád! 
 	Reniszenb csak nézett utána, amikor lépteket hal ott. 
 	Odafordult, és meglátta, hogy Kait ott ál mel ette. 
 	– Mit mondott Ipi, Reniszenb? 
 	Reniszenb lassan válaszolta:
 	
 	– Azt, hogy hamarosan ő lesz itt a gazda. 
 	– Tényleg? – kérdezte Kait. – Én másképp gondolom. 
 	V. 
 	Ipi könnyedén szaladt fel a veranda lépcsőin, s onnan bement a házba. A fekvő Jahmosze látványa majdhogynem elégedettséggel töltötte el. Vidáman kérdezte:
 	– Na, bátyó, hogy vagy? Hát már sose látunk az ültetvényen? Nem is értem, hogy nélküled hogyhogy nem zül ött szét minden! 
 	Jahmosze nyűgösen, gyenge hangon felelte:
 	– Én ezt nem értem. A méreg kiment belőlem. Miért nem nyerem vissza már az erőmet? Ma reggel megpróbáltam felkelni, de a lábam nem tart meg. Gyönge vagyok... 
 	gyönge... ráadásul mintha minden nap egyre gyöngébb lennék. 
 	Ipi megjátszott együttérzéssel csóválta a fejét:
 	– Az már baj! És az orvosok nem tudnak se gíteni? 
 	– Merszu asszisztense mindennap meglátó gat. Nem érti az 
 	ál apotomat. 
 	Erős 
 	gyógyerej 
 	főzeteket 
 	iszom
 	mindennap. Az istennőnek mindennap elmondják a varázsigéket. Külön nekem, tápláló ételeket főznek. Az orvos biztat, hogy semmi akadálya nincs, hogy gyorsan megerősödjem. És mégis, egyre csak gyengülök. 
 	– Az már baj! – mondta Ipi. 
 	Továbbál t. Halkan dudorászott magában, amikor rátalált apjára, aki Horival együtt egy számlával volt elfoglalva. 
 	Imhotep aggodalmas, gondterhelt arca felderült, amikor meglátta hőn szeretett legkisebb fiát. 
 	– Itt az én Ipim! Mi újság a birtokon, miről számolsz be nekem? 
 	– Minden rendben van, apám. Folyik az árpa aratása. 
 	Remek a termés. 
 	– Igen, Rének hála, odakint minden jól megy. Bárcsak idebent is ugyanolyan jól menne minden! De bíznom kel Asajetben: ő nem fog cserbenhagyni minket ebben a nagy bajban. Aggódom Jahmosze miatt. Nem értem a kimerültségét, ezt a megmagyarázhatatlan gyöngeséget. 
 	Ipi lekicsinylőn mosolygott:
 	– Jahmosze mindig is gyönge volt. 
 	– Ez nem így van – szólalt meg Hori szelíden. – Az egészsége mindig jó volt. 
 	Ipi nyomatékosan mondta:
 	– A férfi egészsége az erős lélekből fakad. Jahmoszéból pedig mindig is hiányzott az erő. Parancsolni sem mert. 
 	– Mostanában ez megváltozott – mondta Imhotep. – Az elmúlt hónapokban Jahmosze megmutatta, hogy tud tekintélyt parancsolni. Meg voltam lepve. De nem tetszik nekem, hogy a tagjai ilyen gyöngék. Merszu azt mondta nekem, hogy ha elmúlik a méreg hatása, gyors lesz a gyógyulás. 
 	Hori félrerakott néhány papiruszt. 
 	– Léteznek másfajta mérgek is – mondta csendesen. 
 	– Tessék? – fordult meg Imhotep. 
 	Hori lágy hangon, tűnődve mondta:
 	– Vannak mérgek, amelyek nem egyszerre, látványosan hatnak. Ezek alattomosak. Ha naponta csak egy kicsit kap a szervezet, a méreg felhalmozódik. És csak hosszú hónapok gyengélkedése után következik be a halál. Az ilyen szereket a nők ismerik... néha így szabadulnak meg egy férjtől, hogy úgy látsszon, mintha természetes halál al halt volna meg. 
 	Imhotep elsápadt. 
 	– Te arra gondolsz, hogy ez... ez Jahmosze baja? 
 	– Arra gondolok, hogy ez egy lehetőség. Igaz, az ennivalóját most már mindig megkóstolja egy rabszolga, mielőtt ő megkapná, de ez az elővigyázat itt nem segít, hiszen bármelyik adag ételben csak olyan kevés méreg van, hogy attól senkinek sem történik baja. 
 	– Ez ostobaság! – kiáltotta hangosan Ipi. – Értelmetlen ostobaság! Nem hiszem, hogy ilyen mérgek léteznek. Én sose hal ottam róluk. 
 	Hori felvonta a szemöldökét. 
 	– Te még nagyon fiatal vagy, Ipi. Vannak dolgok, amikről még nem tudsz. 
 	Imhotep felkiáltott:
 	– De hát mit tehetünk? Már folyamodtunk Asajethez. 
 	Adományokat küldtünk a templomba – nem mintha valaha is nagyon hittem volna a templomokban. Ilyesmikben a nők szoktak hinni. Mi mást tehetnénk még? Hori töprengve mondta:
 	– Készítse Jahmosze ételét mindig ugyanaz a megbízható rabszolga, és figyelje őt még valaki, amíg az étel el foglalatoskodik. 
 	– De akkor ez azt jelenti... hogy itt, ebben a házban... 
 	– Baromság! – kiáltotta Ipi. – Ez teljes baromság! 
 	Hori felvonta a szemöldökét:
 	– Próbáljuk meg legalább! – mondta. – Ki fog derülni hamar, hogy baromság-e. 
 	Ipi dühösen kirontott a szobából. Hori elgondolkodva nézett utána, és az arcán elképedés látszott. 
 	VI. 
 	Ipi annyira dúlt-fúlt, amikor kirontott a házból, hogy majdnem fel ökte Henetet. 
 	– Takarodj az utamból, Henet! Folyton itt ólálkodsz, mindig láb alatt vagy! 
 	– Milyen durván viselkedsz, Ipi! Megütötted a karomat. 
 	– Jól tettem! Elegem van belőled, és az örökös siránkozásodból! Minél hamarabb eltűnsz ebből a házból, annál jobb, és én majd teszek róla, hogy biztos elmenj! 
 	Henet szeme gonoszul vil ant fel:
 	– Szóval te engem kidobnál, mi? Azután, hogy annyi szeretetet és gondoskodást kaptatok tőlem mindannyian! 
 	Hűséggel szolgáltam az egész családot. Apád nagyon is jól tudja ezt. 
 	– Mert épp elégszer hal otta, az biztos! Es mi is! Szerintem te csak egy gonoszul fecsegő vén bajkeverő vagy. Nofretet is segítetted a kis játékaiban, ezt pontosan tudom. De aztán meghalt, és akkor megint jöttél hozzánk törleszkedni. 
 	De meglátod majd, apám végül énrám fog hal gatni, és nem a te hazug meséidre. 
 	– Ipi, te nagyon mérges vagy. Mi haragított így meg? 
 	– Nem érdekes. 
 	– Csak nem félsz valamitől, ugye, nem, Ipi? Furcsa dolgok folynak itt mostanában. 
 	– Engem hiába próbálsz ijesztgetni, vén macska! 
 	Ipi el épett mel őle, és kisietett a házból. 
 	Henet lassan befordult a házba. Jahmosze nyögésére lett figyelmes. Jahmosze felemelkedett a fekvőhelyéről, és éppen el akart indulni. De a lába, alighogy ráál t, cserbenhagyta, s ha Henet gyorsan oda nem ugrik segíteni, elesett volna. 
 	– No, Jahmosze, gyere! Feküdj csak szépen vissza! 
 	– Milyen erős vagy te, Henet! Ránézésre ne is gondolná az ember. Jahmosze visszafeküdt, fejét a fa fejtámaszra tette. 
 	– Köszönöm. De mi lehet velem a baj? Vajo miért érzem úgy, mintha az izmaim vízzé változ tak volna? 
 	– Az a baj, hogy a ház el van átkozva. E annak a nőstény ördögnek a műve, aki északró jött ide. Soha még semmi jó nem származott északról. 
 	Jahmosze hirtelen csüggedéssel mormolta:
 	– Haldoklom. Igen, haldoklom... 
 	– Mások előbb fognak meghalni, mint te – mondta Henet kíméletlenül. 
 	– Tessék? Hogy érted ezt? 
 	Jahmosze felkönyökölt, és Henetre meredt. 
 	– Tudom, mit beszélek. 
 	Henet csak bólogatott. 
 	– Nem te fogsz meghalni legközelebb. Várj csak, majd meglátod! 
 	VII. 
 	– Miért kerülsz engem, Reniszenb? Kameni ál ta el Reniszenb útját. Reniszenb e Ipirult, és nem nagyon talált megfelelő választ a kérdésre. Tényleg szándékosan elfordult mindig, ha meglátta a közeledő Kamenit. 
 	– Mondd, miért, Reniszenb? 
 	De Reniszenbnek nem volt erre kész válasza, csak némán rázta a fejét. Aztán felnézett Kamenire, ahogy ott ál t előtte. Egy kicsit tartott attól, hogy Kameni arca is megváltozhatott. De meglepett örömmel látta, hogy Kameni arca a régi: komoly szemekkel nézi Reniszenbet, és most az egyszer nem is mosolyog. 
 	Reniszenb nem ál ta a tekintetét. Kameni mindig felkavarta. 
 	A közelsége erősen hatott rá. A szíve egy árnyalattal gyorsabban kezdett verni. 
 	– Tudom, miért kerülsz engem, Reniszenb. 
 	Reniszenb megtalálta a hangját:
 	– Én... nem akartalak kerülni. Csak nem láttam, hogy jössz. 
 	– De hát ez nem igaz. 
 	Kameni mosolygott, Reniszenb hal otta a hangján. 
 	– Reniszenb, gyönyörű Reniszenb! 
 	Reniszenb érezte meleg, erős kezét a karján, és azonnal kiszabadította magát. 
 	– Ne nyúlj hozzám! Nem szeretem, ha megfognak. 
 	– Miért küzdesz el enem, Reniszenb? Tudod úgyis nagyon jól, hogy mi van közöttünk. Fiatal vagy, erős és gyönyörű. 
 	Természet el en való dolog, ha egész életedben így akarsz gyászolni egy férjet. Én el foglak vinni ebből a házból. 
 	Halál al és gonosz varázslatokkal van tele. Eljössz majd velem, s biztonságban leszel. 
 	– És mi van, ha én nem akarok elmenni? -kérdezte Reniszenb merészen. 
 	Kameni nevetett. Erős foga fehéren csil ogott. 
 	– Dehogynem akarsz, csak nem akarod beismerni! Ha fivér és nővér együtt vannak, az a jó élet, Reniszenb! Én szeretni foglak és boldoggá teszlek, te leszel az én gyönyörű birtokom, és én az urad. Nem fogom többé azt énekelni Ptahnak, hogy „hadd legyen nővérem ma enyém", hanem Imhotephez megyek, és azt mondom neki: „Add nekem nővéremet, Reniszenbet!". De szerintem itt nem vagy biztonságban, úgyhogy el foglak vinni. Jó írnok vagyok, és ha akarok, be tudok lépni a thébai nagyurak valamelyikének háztartásába, bár igazából tetszik nekem az itteni vidéki élet: az ültetvény, a csorda, az aratók énekei s a kis bárka a folyón. Szeretnék veled a folyón vitorlázni, Reniszenb. És Tetit is magunkkal visszük. Szép, erős gyerek, én őt is szeretni fogom, és jó apja leszek. Nos, Reniszenb, mit mondasz erre? 
 	Reniszenb némán ál t. Erezte, hogy gyorsan ver a szíve, de az érzékei mintha eltompultak volna. El ágyult, megadó lett
 	– de mégis érzett valami berzenkedést. 
 	„Csak megfogja a karom, és máris teljesen elgyöngülök... –
 	gondolta. – Mert olyan erős... meg a széles vál a miatt... a nevető szája miatt... De nem tudok róla semmit, a gondolatairól, a szívéről... Nincs közöttünk békesség, se kedvesség... Mit akarok én? Nem is tudom... De nem... 
 	nem ezt..." 
 	Hal otta magát, ahogy megszólalt, de még a saját fülének is gyengén és bizonytalanul hangzottak a szavai. 
 	
 	– Nem akarok új férjet... Egyedül akarok lenni... megtalálni magamat... 
 	– Nem, Reniszenb, nincs igazad. Te nem arra születtél, hogy egyedül élj. A kezed elárul, hiszen úgy remeg itt az én kezemben... Látod? 
 	Reniszenb erőt vett magán, és elhúzta a kezét. 
 	– En téged nem szeretlek, Kameni. Azt hiszem, inkább gyűlöl ek. 
 	Kameni mosolygott. 
 	– Nekem nem baj, hogy gyűlölsz. Ez a te gyűlöleted nagyon közel van a szerelemhez. Majd még beszélünk erről. 
 	Kameni otthagyta Reniszenbet, gyorsan és könnyű
 	léptekkel; járása olyan volt, akár egy ifjú gazel áé. 
 	Reniszenb lassan folytatta útját arrafelé, ahol Kait játszott a gyerekekkel a tónál. 
 	Kait szólt hozzá valamit, Reniszenb pedig találomra válaszolt. 
 	Kait azonban mintha ezt észre sem vette volna – ám lehet, hogy most is annyira lefoglalták a gyerekek, mint rendesen, és emiatt nem is nagyon tudott másra figyelni. 
 	Reniszenb a beál t csendet hirtelen megtörve megkérdezte tőle:
 	– Férjhez menjek-e újra? Mit tanácsolsz, Kait? 
 	Kait higgadtan, minden különösebb érdeklődés nélkül felelte:
 	– Szerintem azt jól tennéd. Erős vagy és fiatal, Reniszenb, és még sok gyereked lehet. 
 	– Csak ennyi volna egy nő élete, Kait? Hogy elfoglalom magam a ház hátsó részében, gyerekeket szülök, és velük töltöm a délutánokat a tónál, a fügefák alatt? 
 	– Egy nőnek ez az, ami számít. Ezt nyilván te is jól tudod. 
 	Ne beszélj úgy, mintha rabszolga volnál! A nőknek Egyiptomban hatalmuk van: a gyerekeik rajtuk keresztül örökölhetik a vagyont. A nők az élet fenntartói Egyiptomban. 
 	Reniszenb tűnődve nézte Tetit, aki éppen virágkoszorút font a babájának. Teti kicsit ráncolta a homlokát: nagyon elmerülten dolgozott. Vol egy időszak, amikor Teti nagyon hasonlított Hai-hoz, pont úgy biggyesztette az alsó ajkát, és pon' úgy hajtotta félre a fejét – Reniszenb szíve pedi elfacsarodott a fájdalomtól és a szeretettől. De most már Hai arca is elhomályosodott Reniszenb emlékeiben, és Teti sem csinálta többé ezt a félrehajtott fej el való ajakbiggyesztést. Voltak má pil anatok viszont, amikor Reniszenb magáho húzta Tetit, és a gyereket még most is a teste ré szenek, a saját élő húsának, szenvedélyesen magáénak érezte. „O az enyém, csak az enyém"-
 	fogalmazta meg akkor gondolatban. 
 	Most a kislányt nézve Reniszenb azt gondolta: „Ő én is... 
 	meg Hai is..." 
 	Teti ekkor felnézett, és elmosolyodott az édesanyja láttán. 
 	Mosolya komoly volt és barátságos, bizalom és öröm sugárzott belőle. 
 	Reniszenb azt gondolta: „Nem, ő nem én vagyok, s nem is Hai – hanem ő saját maga. Ő Teti. Egyedül van, ahogy én is és mindenki. Ha van köztünk szeretet, barátok lehetünk egész életünkben – de ha nincs szeretet, akkor felnő majd, és idegenek leszünk egymásnak. Ő Teti, én meg Reniszenb vagyok." 
 	Kait fürkészve nézett Reniszenbre:
 	– Mit akarsz, Reniszenb? Én nem értem. 
 	Reniszenb nem válaszolt. Hogy is tudná szavakba önteni Kaitnak, amit ő maga is csak sejt? Körülnézett, szeme végigsiklott az udvar kerítésén, a vidám színekkel díszített verandán, a tó nyugodt vizén és a kedves kis pavilonon, a csinos virágágyásokon és a papirusznád csomóin. Minden biztonságos, elzárt, nincs semmi veszély, csak az ismerős itthoni zajok körös-körül: a gyerekzsivaj, a házból kiszűrődő
 	rekedtes, éles női kiabálás, és a csorda távoli bőgése. 
 	Reniszenb lassan megszólalt:
 	– Innen nem látni a folyót. 
 	Kait meglepettnek látszott:
 	– Miért kéne innen látni? Reniszenb lassan felelte:
 	– Én buta vagyok. Nem tudom. 
 	És a szeme előtt tisztán megképzett a panoráma: a frissen zöldel ő, kövér földek, és rajtuk túl, a messzeségben varázslatosan összeolvadó, egész a horizontig húzódó halványrózsaszín és ametiszt, s a két színt élesen kettévágó Nílus tompa ezüstös kék szalagja... 
 	Reniszenb a lélegzetét is visszatartotta – a látomás elvonta figyelmét a környezetéről –, mert olyan nyugalom és teljességérzet, olyan végtelen kielégülés lett rajta úrrá... 
 	Magában azt mondta: „Ha most oldalra nézek, meglátom Horit. Fel fog nézni a papirusztekercséből, és rám mosolyog... Hamarosan lemegy a nap és sötét lesz és én aludni fogok... Az lesz a halál." 
 	– Mit mondtál, Reniszenb? 
 	Reniszenb összerezzent. Nem tudta, hogy hangosan beszélt. A látomásból visszatért a valóságba. Kait bámult rá kérdőn. 
 	– Reniszenb, te azt mondtad: „halál". Mire gondoltál? 
 	Reniszenb megrázta a fejét:
 	– Nem tudom. Nem úgy értettem... 
 	Újra körülnézett. Milyen kel emes ez a hely, ez a családias környezet a csobogó vízzel és a játszadozó gyerekekkel! 
 	Mély levegőt vett. 
 	– Milyen békés itt! El se tudja képzelni az ember, hogy itt bármi történhet, bármi... szörnyűség. 
 	Pedig másnap reggel pont a tónál találták meg Ipit. Hason feküdt, feje a vízben: egy kéz addig nyomta bele, amíg meg nem ful adt. 
 	TIZENHATODIK FEJEZET Nyár második havának 10. 
 	napja
 	I. 
 	Imhotep 
 	magába 
 	roskadva 
 	ült. 
 	Szemlátomást
 	megöregedett: egy megtört, összeesett öregember lett belőle. Szánalmas zavarodottság látszott az arcán. 
 	Henet ételt hozott neki, és kedveskedve unszolta, hogy egye meg. 
 	– Egyél, igen, Imhotep, meg kel őrizned az erődet. 
 	– Ugyan minek? Mit ér az erő? Ipi erős volt, erős, fiatal és szép – és
 	most ott fekszik a sófürdőben... Az én fiam, az én szeretett fiam! A legutolsó fiam. 
 	– Nem, dehogy, Imhotep, hiszen ott van neked még Jahmosze, a te jó
 	Jahmoszéd! 
 	– És ugyan meddig? Nem, az ő sorsa is meg van pecsételve. 
 	Mindannyiunké. Miféle gonosz hatalom látogatott meg minket? Hát sejthet
 	tem-e, hogy ez lesz az eredménye, ha ágyast hozok a házamba? Hiszen
 	elfogadott dolog, az erkölcsöt nem sérti, és az emberek és az istenek
 	törvényei szerint való! És tisztelettel bántam vele. Akkor hát miért ezek a
 	csapások? Vagy esetleg Asajet az, aki kitölti rajtam a bosszúját? Ő volna
 	az, aki nem akar megbocsátani? A hozzá intézett kérésemet nem hal gatta
 	meg, az biztos. A gonosz tovább garázdálkodik. 
 	
 	– Nem, nem, Imhotep, nem szabad így beszélned! Még csak nagyon kis
 	idő telt el azóta, hogy az edényt a sír kamrájába helyezték. 
 	Tudja
 	mindenki, hogy a törvény és igazságtevés dolgai milyen lassan folynak
 	ebben a világban, hogy a törvényszéken milyen vég nélküli késlekedések
 	vannak, és hogy ez még inkább így van, ha a Legfőbb Bíró elé kerül az
 	eset. A bíráskodás ebben a világban és az elkövetkezőben is csak
 	bíráskodás: lassan halad, de végül visszaál ítja az igazságosságot. Imhotep kétkedve rázta a fejét. Henet folytatta:
 	– És azt se felejtsd el, Imhotep, hogy Ipi nem Asajet gyereke volt, hanem nővéredtől, Anhtól született, ugyan miért kapkodna Asajet őmiatta? De Jahmoszéval más a helyzet: ő meg fog gyógyulni, mert Asajet tesz majd róla, hogy így legyen. 
 	– Be kel ismernem, Henet, hogy vigasztalódom a szavaidtól... Sok
 	igazság van bennük. Jahmosze most már tényleg napról napra erő-sebb. Ő
 	jó és hűséges fiam, de jaj! az én Ipim.. micsoda esze volt!... 
 	és az a
 	szépség...! 
 	Imhotep újra csak nyögött fájdalmában. 
 	– Ó, jaj, jaj! – csatlakozott hozzá Henet szo gálatkészen. 
 	– Az az átkozott lány! Bárcsak soha rá se néz tem volna! 
 	– Igazat szólsz, drága gazdám. Ha valaha láttam nőt, aki Széth fajzata
 	volt, hát ő volt az. Nem vitás, hogy járatos volt a varázslásban, a sötét
 	varázslatokban is. 
 	A padlón bot kopogott: Esza sántikált be a terembe. 
 	Gúnyosan
 	horkantott. 
 	– Hát ebben a házban senkinek sincs egy csöpp esze? 
 	Nem tudsz jobbat, 
 	mint hogy ostobán azt a szerencsétlen lányt átkozd, akin megakadt a
 	szemed, és aki jelentéktelen női civódással és intrikálással szórakoztatta el
 	magát, amit az ostoba fiaid ostoba feleségeinek viselkedése piszkált föl
 	benne? 
 	– Ezt te jelentéktelen női civódásnak és intri-kálásnak nevezed, Esza? 
 	Amikor három fiam közül már kettő halott, és a harmadik is haldoklik? Jaj, 
 	hogy éppen az anyám mond nekem ilyeneket! 
 	– Pedig úgy tűnik, valakinek ki kel mondania, mert magadtól nem jössz
 	rá, hogy mi micsoda. Töröld ki az agyadból ezt az ostoba babonás tévhitet, 
 	hogy a halott lány szel eme műveli ezeket a gonosztetteket! 
 	Mert élő
 	ember keze volt, amelyik Ipi fejét a tóba nyomta, hogy megful adjon, és
 	élő ember keze dobta a mérget a borba, amit Jahmosze és Szobek megittak. 
 	Van egy el enséged, Imhotep, igen, éspedig ebben a házban. Ennek az a
 	bizonyítéka, hogy mióta megfogadtuk Hori tanácsát, és maga Reniszenb
 	
 	készíti el Jahmosze ételét, vagy egy rabszolga Reniszenb személyes
 	felügyelete mel ett, és Jahmosze az ételt Reniszenb kezéből kapja meg, 
 	azóta Jahmosze napról napra jobban van és erősödik. 
 	Imhotep, ne csinálj
 	tovább bolondot magadból, hagyd abba a nyögést, és ne verd a fejedet –
 	igaz, mindebben Henet készségesen segít neked... 
 	–Jaj, Esza, mennyire igazságtalan vagy velem! 
 	– Mondom, mindebben Henet segédkezik neked – vagy azért, mert ő is
 	bolond, vagy valami más oka van... 
 	– Ré bocsássa meg neked, Esza, hogy ilyen kegyetlen vagy egy szegény
 	magányos nővel! 
 	Esza feltartóztathatatlanul folytatta, és megrázta a botját is, hatásos
 	gesztussal. 
 	– Szedd össze magadat, Imhotep, és gondolkozz! Halott feleséged, 
 	Asajet – aki nagyon kedves nő volt és, megjegyzem, nem is ostoba -esetleg
 	latba veti a kedvedért a befolyását a másik világban, de azt aligha lehet
 	elvárni tőle, hogy helyetted gondolkozzon ebben a világban! 
 	Cselekednünk
 	kel , Imhotep, mert ha nem tesz-szük, további halálesetek következnek. 
 	– Egy élő el enség? El enség ebben a házban? Te tényleg ezt hiszed, 
 	Esza? 
 	– Persze hogy ezt hiszem, mert ez az egyetlen magyarázat, aminek
 	értelme van. 
 	– Hát akkor mindannyian veszélyben vagyunk? 
 	– Persze hogy veszélyben vagyunk. De nem varázslattól és nem
 	szel emkezektől kel tartanunk, hanem egy élő embertől, akinek uj a
 	mérget dob az ételbe-italba, aki a faluból késő este hazatérő fiú mögé
 	lopódzik, és fejét erővel a tó vizébe nyomja! 
 	Imhotep elgondolkodva mondta:
 	– Ehhez nem kis erő kel ett. 
 	– Látszólag így van, de én mégsem vagyok ebben biztos. 
 	Ipi sok sört
 	ivott a faluban. Fékevesztett, kérkedő hangulatban volt. 
 	Elképzelhető, hogy
 	nem ál t biztosan a lábán, és mivel nem félt attól, akivel találkozott, saját
 	jószántából hajolt le a tóhoz, hogy megmossa az arcát. 
 	Akkor pedig nem
 	kel ett nagy erő. 
 	– Mit akarsz mondani, Esza? Hogy ez egy nő műve volt? 
 	De hát ez
 	lehetetlen... képtelenség az egész... ebben a házban nem lakhat el enség, 
 	arról tudnánk! Én biztos tudnék róla! 
 	– Lakhat olyan gonoszság a szívben, Imho-tep, ami az arcon nem
 	látszik. 
 	– Úgy gondolod, egy szolgánk vagy egy rabszolga...? 
 	– Ez nem szolga és nem is rabszolga, Imhotep. 
 	– A családból valaki? Vagy... Horira gondolsz, Kamenira? 
 	De hát Hori
 	
 	már a családhoz tartozik. Hűségét és megbízhatóságát rég bebizonyította. Kameni pedig... igaz, idegenből jött, de vérrokonunk, és lelkes
 	szolgálatával bizonyította ő is az odaadását. Mi több, épp ma délelőtt
 	keresett fel, és unszolt, hogy adjam beleegyezésemet Reniszenbbel kötendő
 	házasságához. 
 	– No, csakugyan? – támadt fel Eszában az érdeklődés. –
 	És te mit
 	mondtál neki? 
 	– Hát mit mondhattam? – fortyant fel Imhotep. – Nem éppen a
 	legmegfelelőbb időpont ez arra, hogy házasságról beszéljünk. Csak ennyit
 	mondtam. 
 	– És ő mit szólt rá? 
 	– Azt, hogy szerinte igenis ez a legmegfelelőbb időpont. 
 	Azt mondta, 
 	hogy Reniszenb nincs biztonságban ebben a házban. 
 	– Nem tudom – mondta Esza. – Nem is tudom... Vajon biztonságban
 	van? Azt hittem, hogy igen... és így gondolta Hori is... de most már... Imhotep folytatta:
 	– Hát szabad egy időben lakodalmat ülni és temetési szertartásokat
 	tartani? Ezt nem il ik. Szájára venne minket az egész környék. 
 	– Most nem érünk rá a konvenciókkal törődni – mondta Esza. –
 	Különösen így, hogy a balzsamozók már ki se teszik tőlünk a lábukat. Ipi
 	és Montu áldhatja most a szerencséjét, mert a cégüknek különösen jól
 	megy. 
 	– Tíz százalékkal megemelték az összes tarifájukat! –
 	kalandozott el
 	Imhotep egy pil anatra. 
 	– Ez tisztességtelen! Azt mondják, hogy drágábban kel megfizetni a
 	munkásokat. 
 	– Törzsvevői kedvezményt kel ene adjanak nekünk! –
 	vigyorgott
 	kajánul saját viccén Esza. 
 	– De drága anyám! – bámult rá elborzadva Imhotep. – Ez nem tréfa! 
 	– Az egész élet tréfa, Imhotep... és a halál az, aki legutoljára nevet. Nem
 	szoktad hal ani lakomákon a köszöntőt? Egyél, igyál, vigadjál – mert
 	holnap eljő a halál? Nahát, ez most itt éppen ránk il ik, csak az a kérdés, 
 	hogy kinek a halála jő el holnap. 
 	– Szörnyű, amit mondasz... szörnyű! Mit lehet itt tenni? 
 	– Senkiben meg ne bízz! – mondta Esza. a legelső és a legfontosabb. Ne
 	bízz senkiben! ismételte nyomatékkal. 
 	Henet zokogni kezdett:
 	– Miért rám nézel?... Az biztos, hogy ha valaki, hát én kiérdemeltem a
 	bizalmat. Bizonyítottam a sok hosszú év alatt. Imhotep, ne hal gass rá! 
 	– Jól van, no, jól van, jó Henetem... persze hogy megbízom benned. 
 	Nagyon is jól ismerem a te igaz és hűséges szívedet. 
 	– Nem ismersz te semmit! – mondta Esza. -Egyikünk sem tud semmit. 
 	Épp ezért vagyunk veszélyben. 
 	– Megvádoltál engem! – nyivákolt Henet. 
 	– Én nem vádolhatok. Se tudásom, se bizonyítékom – csak gyanakszom. Imhotep szigorúan felnézett:
 	– Gyanakszol – de hát kire? 
 	Esza lassan válaszolt:
 	– Gyanakodtam először valakire, majd egy másikra, és van egy
 	harmadik gyanúsítottam is. Őszinte leszek. Először Ipire gyanakodtam, de
 	Ipi meghalt, így hát a gyanúm téves volt. Aztán valaki másra gyanakodtam... de Ipi halálának napján egy harmadik ötletem támadt... Elhal gatott. 
 	– Hori és Kameni itt vannak-e a házban? Hívasd ide őket, és
 	Reniszenbet is a konyhából! És Kaitot és Jahmoszét is! 
 	Mondanivalóm
 	van, és azt hal ania kel mindenkinek. 
 	II. 
 	Esza 
 	körülnézett 
 	az 
 	összegyűlt 
 	családtagokon. 
 	Tekintete találkozott Jahmosze komoly és kedves pil antásával, látta Kameni készséges mosolyát, Reniszenb szemében a rémült kíváncsiságot, Kait nyugodt és közönyös pil antását, a kifürkészhetetlen higgadtságot Hori elgondolkodó tekintetében, Imhotep rángatózó arcán az ideges rettegést, és a sóvár kíváncsiságot, sőt, igen: az örömöt Henet szemében. 
 	Esza azt gondolta: „Az arcuk nem árul el nekem semmit. Csak nyilvánvaló érzelmeket mutatnak. De ha igazam van, akkor lennie kel majd valaminek, ami árulkodik." Hangosan így szólt:
 	– Mondanom kel valamit mindannyiótoknak, de először csak Henethez szólok, itt, mindenki előtt. 
 	Henet arckifejezése egy csapásra megváltozott: a várakozás és az öröm eltűnt róla. Látszott, hogy megijedt. 
 	Élesen, tiltakozva csapott fel a hangja:
 	– Te engem gyanúsítasz, Esza. Tudtam! Meg fogsz vádolni, és akkor ugyan hogy védekezzem én, az egyszerű, szegény asszony? Elítélnek majd, úgy, hogy meg se hal gatnak! 
 	– Azért meghal gatnak – mondta Esza ironikusan, és látta, hogy Hori elmosolyodik. 
 	Henet mondta tovább, és a hangja egyre hisztérikusabban csengett:
 	– Én nem csináltam semmit... Ártatlan vagyok!... Imhotep, legdrágább gazdám, ments meg engem!... 
 	Odavetette magát Imhotep lábához, és átkulcsolta a térdét. 
 	Imhotep felháborodva hadarni kezdett, miközben Henet fejét paskolta:
 	– De Esza... ez már aztán... ezt nem tűröm, ez gyalázat... 
 	Esza félbeszakította:
 	– Vádról én nem beszéltem. Bizonyíték nélkül én nem vádaskodom. Csak azt kérem, hogy Henet magyarázzon itt meg nekünk bizonyos dolgokat, amiket mondott. 
 	– Én nem mondtam semmit! Semmit a világon... 
 	– Dehogynem mondtál – szólt Esza. – Ezeket a szavaidat a saját fülemmel hal ottam, és a fülem még jó, ha a szemem már homályos is. Azt mondtad, hogy tudsz valamit Horiról. 
 	Mármost mi az, amit Horiról tudsz? 
 	– Igen, Henet – csatlakozott Hori. – Mit tudsz rólam? Hadd hal juk! 
 	Henet visszaült a helyére, és megtörölte a szemét. 
 	Dacosan és kihívóan felelt:
 	– Nem tudok én semmit. Miért, mit kéne tudnom? 
 	– Épp arra várunk, hogy ezt elmondd nekünk – mondta Hori. 
 	Henet megvonta a vál át:
 	– Én csak fecsegtem. Nem gondoltam komolyan. 
 	Esza szólalt meg:
 	– Elismétlem a saját szavaidat. Azt mondtad, hogy mi mind lenézünk téged, de hogy te sok mindent tudsz, ami ebben a házban folyik – és hogy többet is látsz, mint sok okos ember. Aztán meg azt mondtad, hogy mikor Hori találkozik veled, úgy néz rád, mintha nem is léteznél, mintha látna valamit mögötted – ualamit, ami nincs is ott. 
 	– Mindig így néz – mondta dacosan Henet. -Ahogy rám néz, akár egy féreg is lehetnék: olyasmi, ami gyakorlatilag nem számít. 
 	Esza lassan folytatta:
 	– Ez ragadt meg bennem, ez a valami ott mögötte, ami nincs is ott Henet azt mondta, hogy „Rám kel ett volna néznie." Aztán meg Szatipiról kezdett beszélni, hogy Szatipi milyen okosnak hitte magát, de hol van Szatipi most?... 
 	Esza körülnézett:
 	– Semmit nem mond ez nektek? Gondoljatok Szatipira... 
 	Szatipira, aki halott... És hogy az ember nézzen rá valakire, és nem valamire, ami nincs is ott... 
 	Egy pil anatig síri csend honolt, de aztán Henet nagyot sikított. Magas, vékony hangon sikoltott, teljes rémületben. 
 	Összefüggéstelenül kiabálni kezdett:
 	– Én nem...! Ments meg...! Gazdám...! Me engedd neki...! 
 	Nem mondtam semmit... semmit! 
 	A felgyülemlett harag kirobbant Imhotepből. 
 	– Ez megbocsáthatatlan! – üvöltötte. – Nem tűröm, hogy ezt a szegény asszonyt riogassátok és megvádoljátok! Mit tudtok felhozni el ene? Nincs semmi bizonyítékotok, magad mondtad! 
 	Jahmosze megszólalt, de a szokott félénkség nélkül:
 	– Apámnak igaza van. Ha vádoljátok valamivel Henetet, akkor mondjátok meg, mi az! 
 	– Én nem vádolom őt – mondta Esza lassan. 
 	A botjára dőlt. Mintha összegörnyedt és kisebb lett volna. 
 	Lassan és nehézkesen beszélt. 
 	Jahmosze tekintélyt parancsolóan szólította meg Henetet:
 	– Esza nem vádol téged azzal, hogy te okoztad volna a szerencsétlenségeket, amik történtek, de ha jól értem őt, azt gondolja, hogy tudsz valamit, ám ezt a tudásodat nem osztod meg velünk. Ezér hát, Henet, ha van bármi, amit tudsz Honról vagy másvalakiről, itt az ideje, hogy elmondd. 
 	Itt, mindenki előtt. Beszélj! Mi az, amit tudsz? 
 	Henet a fejét rázta. 
 	– Semmit. 
 	– Gondold meg jól, hogy mit mondasz, Henet! A tudás veszélyt jelent. 
 	– Én nem tudok semmit. Esküszöm! Esküszöm Ennead kilenc istenére, Maat istennőre, akár magára Rére is! 
 	Henet remegett. Hangjában nyoma sem volt a szokásos nyafogásnak. Rémült volt, és őszintének hangzott. 
 	Esza mélyet sóhajtott. Előregörnyedt. Azt mormolta:
 	– Kísérjetek vissza a szobámba! 
 	Hori és Reniszenb gyorsan mel ette termett. Esza azt mondta:
 	– Nem te, Reniszenb! Horit akarom. 
 	Esza Horira támaszkodva bicegett a teremből a szobája felé. Felnézett Hori arcára, és szigorúságot látott rajta, meg hogy nem örül. 
 	– Nos, Hori? – kérdezte Esza halkan. 
 	– Nem voltál okos, Esza, most nem. 
 	– De tudnom kel ett. 
 	– Igen, de nagyon nagy kockázatot vál altál. 
 	
 	– Tudom. Szóval te is ugyanazt gondolod, mint én? 
 	– Már egy ideje igen, de nincs rá bizonyíték, még a leghalványabb sem. És Esza, még most sincs bizonyíték a kezedben! Mindez csak a fejedben létezik! 
 	– Nekem elég, hogy én tudom. 
 	– Még lehet, hogy sok is. 
 	– Hogy érted ezt...? Á, értem, persze! 
 	– Vigyázz magadra, Esza! Mostantól veszélyben vagy. 
 	– Meg kel próbálnunk gyorsan cselekedni. 
 	– Na igen. De mit tehetünk? Bizonyítékra volna szükség. 
 	– Tudom. 
 	Többet nem tudtak beszélni. A kis szolgálólány futva jött Esza elé. Hori az ő gondjaira bízta Eszát, és elfordult. 
 	Komor és aggodalmas volt az arca. 
 	A kis szolgáló csacsogva sürgölődött Esza körül, de Esza szinte észre sem vette. Öregnek és betegnek érezte magát, fázott... Újra maga előtt látta a szavaira figyelő
 	arcok gyűrűjét. 
 	Csak egy nézés volt... a riadalom és a döbbenet egyetlen vil anása. Vagy tévedne? Annyira biztos lehet abban, amit látott? Hiszen a szeme már nem jó... 
 	De igen, biztos volt benne. Nem is annyira az arckifejezés volt, mint inkább az egész test hirtelen feszültsége, megdermedése... az a merev tartás. Valaki, és csak az az egy ember pontosan tudta, hogy Esza puhatolódzó szavai milyen halálos, tévedhetetlen igazságot hordoznak... 
 	TIZENHETEDIK FEJEZET Nyár második havának 15. 
 	napja
 	I. 
 	– Nos, Reniszenb, most már ismertettük veled az ügyet, mit szólsz hozzá? 
 	Reniszenb bizonytalanul nézett apjáról Jah-moszéra. A fejét tompának és kábultnak érezte. 
 	– Nem tudom. 
 	A szavak színtelenül hul ottak ki a szájából. 
 	– Rendes körülmények között – folytatta Imhotep –
 	rengeteg időnk lenne rá, hogy megbeszéljük. Van még sok más 
 	rokonom, 
 	akik 
 	közül 
 	válogathatnánk, 
 	és
 	visszautasíthatnánk, aki nem tetszik, míg meg nem találjuk a neked legmegfelelőbb férjet. De ahogy most ál nak a dolgok, az élet bizonytalan... igen, bizonytalan. 
 	A hangja elcsuklott. Folytatta:
 	– A dolog így ál , Reniszenb: ma mindhármunkra a halál leselkedik, Jahmoszéra, terád, énrám. Vajon melyikünk lesz az első, akire a pusztulás lesújt? Kötelességem tehát, hogy a dolgaimat elrendezzem. Ha Jahmoszéval netán történne valami, akkor neked, egyetlen leányomnak szükséged lesz egy férfira, aki mel etted ál , részesedik az örökségedből, és el átja mindazokat a feladatokat a birtokomon, amiket egy nő nem tud elvégezni. Mert ki tudja, melyik pil anatban ragad el engem tőletek a vég? Azt már a végrendeletemben 
 	meghagytam, 
 	hogy 
 	Szobek
 	gyerekeinek megbízott gyámja és vagyonkezelője Hori legyen, ha Jahmosze már nem él
 	– s Jahmosze gyerekeié is, mert ő is így akarja – igaz, Jahmosze? 
 	Jahmosze bólintott. 
 	– Hori mindig nagyon közel ál t hozzám. Olyan ő nekem, mintha családtag volna. 
 	– Igen, igen... – mondta Imhotep. – De valójában mégsem vérrokon, Kameni viszont igen. Ezért aztán, mindent megfontolva jelenleg ő a legmegfelelőbb elérhető férj Reniszenb számára. Mit szólsz hát, Reniszenb? 
 	– Nem tudom – ismételte Reniszenb. Ólmos fáradtságot érzett. 
 	– Jóképű és kel emes ember, ugye, te is így látod? 
 	
 	– Ó, igen. 
 	– De nem akarsz hozzámenni? – kérdezte Jahmosze óvatosan. 
 	Reniszenb hálás pil antást vetett a bátyjára. Jahmosze odafigyelt rá, hogy Reniszenbet nehogy belehajszolják vagy belekényszerítsék valamibe, amit nem is akar. 
 	– Egyáltalán nem tudom, hogy mit akarok. 
 	Sietve folytatta:
 	– Tudom: ostobán hangzik, de ma ilyen ostoba vagyok. 
 	Biztos a feszültség az oka, amiben élünk. 
 	– Ha Kameni mel etted lesz, biztonságban fogod érezni magadat – mondta Imhotep. 
 	Jahmosze megkérdezte az apjától:
 	– Nem gondoltál Horira, hogy esetleg ő legyen Reniszenb férje? 
 	– Hát igen, ez is egy lehetőség... 
 	– Hori felesége korán meghalt, amikor Hori még nagyon fiatal volt. Reniszenb jól ismeri és kedveli Horit. 
 	Reniszenb mintha egy álomban ült volna ott, amíg a férfiak beszélgettek. Az ő házasságát vitatták meg, és Jahmosze éppen segíteni akart neki, hogy azt tudja választani, amit valóban akar – de Reniszenb olyan élettelennek érezte magát, mint Teti fából készült babája. 
 	Hamarosan azonban kurtán félbeszakította őket anélkül, hogy hal otta volna, mit beszéltek:
 	– Hozzámegyek Kamenihez, mert szerintetek az jó lesz. 
 	Imhotep elégedetten felkiáltott, és kisietett a csarnokból. 
 	Jahmosze odament a húgához. Kezét a vál ára tette. 
 	– Akarod te ezt a házasságot, Reniszenb? Boldog leszel? 
 	– Miért ne lennék boldog? Kameni jóképű, vidám és kedves. 
 	– Tudom – mondta Jahmosze, de továbbra is elégedetlennek látszott és kétkedőnek. – De a boldogságod fontos, Reniszenb! Nem szabad hagynod, hogy apánk belekergessen valamibe, amit nem akarsz. 
 	Tudod, hogy milyen! 
 	– Hát igen, igen... amikor a fejébe vesz valamit, akkor mindannyiunknak muszáj engednünk. 
 	– Nem feltétlenül – mondta Jahmosze keményen. – Ebben én nem fogok engedni, csak ha te is úgy akarod. 
 	– De Jahmosze, te sosem szoktál szembeszegülni apánkkal! 
 	– Ez más eset. Nem kényszeríthet, hogy egyetértsek vele, és én nem is fogok. 
 	Reniszenb felnézett rá. Milyen eltökélt és határozott volt most ez a rendszerint olyan bizonytalan arc! 
 	– Jó vagy hozzám, Jahmosze – mondta hálásan. – De tényleg nem kényszernek engedek. Az az itteni régi élet, aminek úgy örültem, amikor visszatértem – elmúlt. Kameni meg én együtt új életet kezdünk, és úgy fogunk élni, ahogy egy jó fivér a nővérével. 
 	– Hát, ha biztos vagy benne... 
 	– Biztos vagyok benne – mondta Reniszenb, melegen Jahmoszéra mosolygott, és kiment a csarnokból a verandára. 
 	Onnan az udvar túlfelére ment. A tó partjánál Kameni éppen Tetivel játszott. Reniszenb nesztelenül egész közel húzódott hozzájuk, és nézte őket, de ezt ők nem tudták. Kameni most is jókedvű volt, mint mindig, és szemlátomást ugyanúgy élvezte a játékot, mint a kisgyerek. Reniszenb szíve kezdett iránta felmelegedni. Azt gondolta:
 	„Jó apja lesz Tetinek." 
 	Kameni megfordult ekkor, meglátta Reni-szenbet, s nagyot nevetve fölegyenesedett. 
 	– Teti babáját megtettük ká-papnak – újságolta. – Ő végzi a felajánlásokat és a szertartásokat a Sírnál. 
 	
 	– Meriptah a neve – mondta Teti. Nagyon komolyan vette a dolgot. 
 	– Van két gyereke, és egy írnoka, olyan, mint Hori. 
 	Kameni nevetett. 
 	– Teti nagyon okos – mondta – És erős, szép gyerek. 
 	Pil antása most a gyerekről Reniszenbre siklott, és a simogató tekintetből Reniszenb kiolvasta, hogy mire gondol: a gyerekekre, akiket majd ő fog neki szülni. 
 	Ettől egy kicsit megremegett, de ugyanakkor bántotta is a dolog. Azt szerette volna, ha abban a pil anatban csupán a saját tükörképét látta volna meg Kameni szemében. Arra gondolt: „Miért nem lehet, hogy csak Reniszenbet lássa?" 
 	De az érzés elszál t, és ő kedvesen rámosolygott Kamenira. 
 	– Beszéltem apámmal – mondta. 
 	– És beleegyezel? 
 	Reniszenb egy pil anatig tétovázott, mielőtt kimondta volna a választ:
 	– Beleegyezem. 
 	Kimondta a szót, ez volt a vége. Minden elintéződött. 
 	Bárcsak ne érezte volna olyan fáradtnak és kábultnak magát! 
 	– Reniszenb! 
 	– Tessék, Kameni? 
 	– Eljössz velem a folyóra egy bárkában? Mindig is erről álmodoztam, ha rád gondoltam. 
 	Milyen furcsa, hogy pont ezt mondja! Amikor Reniszenb legelőször meglátta Kamenit, egy négyszögletes vitorla meg a folyó jutott eszébe, és Hai nevető arca. És mostanra már elfeledte Hai arcát, akinek a helyén Kameni fog a hajóban ülni szemben a vitorlánál, a folyó felé fordulva, és ő
 	fog ránevetni Reniszenbre. 
 	Ez a halál. Ezt teszi a halál az emberrel. „Éreztem ezt –
 	mondtad. – Éreztem azt." De csak mondtad, s most már nem érzel semmit. 
 	Aki halott, az halott. Nincs, és nem létezik emlékezet sem... 
 	Igen, de Teti itt van. Itt az élet és az élet új ászületése, és az évenkénti áradások mindig el-söprik a régit, hogy előkészítsék a talajt az új termésnek. 
 	Mit is mondott Kait? „A háztartásban lévő nőknek össze kel tartaniuk." Végül is, ki ő, ha nem az egyik nő a házból? 
 	Reniszenb vagy más – hát mit számít ez?... 
 	Ekkor meghal otta Kameni hangját, ami sürgető volt, és kicsit zavart:
 	– Min gondolkozol, Reniszenb? Néha úgy elmerülsz... 
 	Eljössz hát velem hajózni a folyóra? 
 	– El, Kameni, elmegyek veled. 
 	– Tetit is elvisszük magunkkal. 
 	II. 
 	Mint egy álmot, Reniszenb úgy élte meg: a bárkát, a vitorlát, s hogy ott voltak hárman: Kameni, ő meg Teti. 
 	Elmenekültek a halál és a halálfélelem elől. Új élet kezdete volt ez. 
 	Kameni beszélt hozzá, és ő válaszolt neki -mint egy látomásban... „Ez az én életem – gondolta. – Nincs menekvés..." 
 	Aztán döbbenten kérdezte magától: „De hát miért beszélek én
 	menekülésről? 
 	Ugyan 
 	milyen 
 	hely 
 	létezik, 
 	ahová
 	elmenekülhetnék?" 
 	És most megint látta maga előtt a kis szikla kamrát a Sír mel ett, és magát, amint felhúzott térddel és kezére támasztott ál al ott ül... 
 	Azt gondolta: „De az valami életen kívüli volt. Ez itt maga az élet – és már nincs menekvés, a halálig..." 
 	Kameni kikötötte a hajót, és Reniszenb kile pett a partra. 
 	
 	Kameni 
 	kiemelte 
 	Tetit. 
 	A 
 	kislány 
 	n 
 	nyakába
 	csimpaszkodott, és a kezével elszakította a Kameni nyakában lógó amulett szíját. Odaesett Reniszenb lába elé. 
 	Felvette. Egy Anh jel volt, félig ezüstötvözetből, félig aranyból. 
 	Reniszenb sajnálkozva kiáltott fel:
 	– Elgörbült, de kár érte! Vigyázz! – mondta Kameninek, aki elvette tőle. 
 	– Eltörhet! 
 	De Kameni erős uj aival még tovább görbítette, és szándékosan kettétörte. 
 	- Jaj, mit csináltál? 
 	- Vedd el az egyik felét, Reniszenb, nekem megmarad a másik. Jó lesz ez, hogy mi ketten ugyanannak az egésznek vagyunk a két fele. 
 	Odanyújtotta 
 	Reniszenbnek, 
 	és 
 	amikor 
 	Reniszenb
 	kinyújtotta a kezét, hogy elvegye, az agyában hirtelen összeál t valami, amitől nagy levegőt kel ett vennie. 
 	- Mi az, Reniszenb? 
 	- Nofret. 
 	- Hogy jön ez ide: Nofret? 
 	Reniszenb gyorsan, meggyőződéssel kezdett beszélni:
 	– A törött amulett Nofret ékszeres dobozában. Te adtad neki... Te meg Nofret... Már értek mindent. Hogy miért volt olyan boldogtalan! És azt is tudom, ki rakta az ékszeres dobozt a szobámba! Mindent tudok... Ne hazudj nekem, Kameni! Mondom: tudom. 
 	Kameni nem tiltakozott. Rezzenéstelenül ál t ott, és csak nézte kitartóan Reniszenbet. Amikor megszólalt, a hangja komolyan csengett, és ez egyszer nem volt mosoly sem az arcán. 
 	– Nem fogok hazudni, Reniszenb. 
 	Várt egy kicsit, és a homlokát ráncolta, mint aki a gondolatait próbálja rendezni. 
 	– Egy kicsit örülök is, Reniszenb, hogy megtudtad... bár nem egészen úgy van, ahogy gondolod. 
 	– Te adtad neki a félbetört amulettet, ahogy most ezt nekem akartad adni – annak jeleként, hogy két fele vagytok ugyanannak az egésznek. Ezeket a szavakat mondtad. 
 	– Te most haragszol, Reniszenb. Én ennek örülök, mert azt mutatja, hogy szeretsz. De akkor is el kel mondanom, hogy nem én adtam az amulettet Nofretnek. Ő adta nekem... 
 	Elhal gatott. 
 	– Nem biztos, hogy hiszel nekem, pedig igaz. Esküszöm, hogy igaz. Reniszenb lassan így felelt:
 	– Én nem mondom, hogy nem hiszek neked... Nagyon is lehetséges, hogy ez az igazság. 
 	Nofret sötét, boldogtalan arca jelent meg szeme előtt. 
 	Kameni meg mohón, kisfiúsán folytatta... 
 	– Értsd meg, Reniszenb! Nofret nagyon szép volt. Hízelgett, és tetszett nekem a dolog. Kinek ne tetszett volna? De soha nem szerettem őt igazán... 
 	Reniszenb szívét különös sajnálat szorította el. Nem, Kameni tényleg nem szerette Nofretet, Nofret viszont szerette Kamenit, kétségbeesetten és gyötrődve. Pont itt történt, a Nílus partján, hogy Reniszenb beszélt Nofrettel, amikor barátságot és szeretetet kínált neki. Nagyon is jól emlékezett arra a sötét gyűlöletre és nyomorúságra, ami akkor Nofretből kiáradt. Most már világos volt ennek az oka is. Szegény Nofret! Egy fontoskodó, öregedő férfi ágyasaként egy vidám, nemtörődöm, jóképű fiatalember iránti szerelemtől szenvedett, akit ez alig – vagy egyáltalán nem érdekelt. 
 	Kameni hevesen bizonygatta:
 	– Hát nem érted, Reniszenb, hogy amint ide jöttem, megláttalak és megszerettelek? Hogy attól a pil anattól fogva nem érdekelt senki más? Pedig Nofret ezt világosan látta. 
 	Igen, gondolta Reniszenb, Nofret látta. Gyűlölte is őt attól a perctől fogva – és Reniszenb ezért még csak el sem tudta ítélni. 
 	– Nem akartam azt a levelet sem megírni apádnak. Nem akartam már, hogy közöm legyen Nofret intrikáihoz. De nehéz helyzet volt -meg kel próbálnod megérteni, milyen nehéz. 
 	– Igen, igen – mondta Reniszenb türelmetlenül. – Mindez nem fontos. Csak Nofret a fontos. Boldogtalan volt nagyon. 
 	Azt hiszem, nagyon szeretett téged. 
 	– Hát, én meg őt nem – felelt Kameni türelmetlenül. 
 	– Kegyetlen vagy! – mondta Reniszenb. 
 	– Nem, csak férfi, ennyi az egész. Ha egy nőnek ahhoz támad kedve, hogy miattam szerencsétlennek érezze magát, az engem bosszant, ez az igazság. Én nem Nofretet akartam, hanem téged. Jaj, Reniszenb, ezért már csak nem fogsz rám haragudni! 
 	Reniszenb ezen, akarata el enére is elmosolyodott. 
 	– Ne engedjük, hogy Nofret miatt, aki már meghalt, miköztünk veszekedés legyen! Szeretlek téged, Reniszenb, és te engem, és csak ez számít! 
 	Igen, gondolta Reniszenb, csak ez számít... 
 	Kamenira nézett, aki kicsit félrehajtotta a fejét, vidám, magabiztos arcán kérlelő kifejezéssel. Nagyon fiatalnak tűnt. 
 	Reniszenb azt gondolta: „Igaza van. Nofret halott, mi meg élünk. Már értem, Nofret miért gyűlölt engem, és sajnálom, hogy úgy szenvedett – de nem tehetek róla. És nem is Kameni hibája, hogy engem szeretett, és nem Nofretet. 
 	Ilyen van." 
 	Teti, aki eddig a folyóparton játszott, most odajött, és rángatni kezdte anyja kezét. 
 	– Megyünk már haza? Mama, megyünk? Reniszenb nagyot sóhajtott. 
 	– Igen – mondta –, megyünk haza. Elindultak a ház felé, Teti kicsit előreszaladt. Kameni elégedetten felsóhajtott:
 	– Reniszenb, te nemcsak szép vagy, de nagylelkű is. Akkor minden a régi közöttünk? 
 	– Igen, Kameni. Minden a régi. 
 	Kameni lehalkította a hangját:
 	– Ott kint a folyón... én nagyon boldog voltam. Te is boldog voltál, Reniszenb? 
 	– Igen, boldog voltam. 
 	– Boldognak látszottál. De mintha valami egész távoli dolgon járt volna az eszed. Azt akarom, hogy rám gondolj. 
 	– Rád gondoltam. 
 	Kameni megfogta a kezét, és Reniszenb nem húzta el. 
 	Kameni halkan és nagyon lágyan énekelni kezdett:
 	– Nővérem, akár a babér fa... 
 	Kameni érezte, hogy Reniszenb keze megremeg a kezében, és hal otta azt is, hogy Reniszenb lélegzése felgyorsul, így végre elégedettnek érezhette magát... 
 	III. 
 	Reniszenb behívatta Henetet a szobájába. A sietve érkező Henet hirtelen megtorpant, amikor meglátta, hogy Reniszenb a nyitott ékszeres doboznál ál , kezében meg ott a törött amulett. Reniszenb arca szigorú volt és haragos. 
 	– Ezt az ékszeres dobozt te raktad a szobámba, ugye, Henet? Azt akartad, hogy megtaláljam ezt az amulettet. Azt akartad, hogy jöj ek rá egy napon... 
 	– Hogy kinél van a másik fele? Látom, már rájöttél. Nos hát, a tudás soha nem árt, ugye, Reniszenb? 
 	Henet rosszindulatúan vihogott. 
 	– Azt akartad, hogy ez a tudás nekem fáj on! – mondta Reniszenb, és továbbra is izzott benne a harag. – Te ugye szeretsz az embereknek fájdalmat okozni, Henet? De sose mondasz ki semmit egyenesen. Csak vársz, vársz – a legkedvezőbb pil anatra. Te mindannyiunkat gyűlölsz, igaz? 
 	Mindig is gyűlöltél. 
 	– Hogy te miket mondasz, Reniszenb! Ezt biztos nem gondolod komolyan! 
 	De Henet hangjából most hiányzott a siránkozás, csak a sunyi diadal hal atszott belőle. 
 	– Össze akartál engem veszíteni Kamenival. Hát, ez nem sikerült. 
 	– Nagyon kedves tőled, Reniszenb, az biztos, hogy ilyen megbocsátó vagy. Te aztán egészen más vagy, mint Nofret, ugye? 
 	– Ne beszéljünk Nofretről! 
 	– Bizony ne, jobb is talán. Kameni nemcsak jóképű, de szerencsés is, igaz? ügy értem, szerencséje, hogy Nofret akkor halt meg, amikor. Sok borsot törhetett volna még Kameni orra alá, apádon keresztül. Nemigen tetszett volna neki, hogy Kameni feleségül vegyen téged – nem, ez egyáltalán nem tetszett volna neki. Én valójában azt hiszem, talált volna rá módot, hogy ezt meg is hiúsítsa. Egész biztos vagyok benne. 
 	Reniszenb hideg utálattal nézett Henetre. 
 	– Henet, a te nyelved mérgezett. Akár egy skorpiónak, olyan a marásod. De a boldogságomat nem tudod elvenni. 
 	– Nahát, ez igazán remek! Akkor biztosan nagyon szerelmes vagy. Ó, nagyon jóképű fickó ez a Kameni – és ahhoz is ért, hogy hogyan kel a szerelmes dalokat szépen énekelni. Ne félj semmit, ő mindig meg fogja kapni, amit akar! Én csodálom őt, tényleg. És mindig olyan nyílt és őszinte! 
 	– Mire célozgatsz, Henet? 
 	– Én csak azt mondom, hogy csodálom Kamenit. És biztos vagyok benne, hogy tényleg nyílt és őszinte. Nem csak színleli. Olyan ez az egész, mint azok a mesék, amiket a bazári mesemondóktól hal ani. A szegény, fiatal írnok feleségül veszi a gazda lányát, részesül annak örökségéből, és aztán boldogan élnek, amíg meg nem halnak. Csodálatos, hogy a jóképű fiatalembereknek mindig milyen szerencséjük van! 
 	– Igazam van – mondta Reniszenb. – Te tényleg gyűlölsz minket. 
 	– Hogy mondhatsz ilyet, Reniszenb, amikor jól tudod, mennyit gürcöltem értetek azóta, hogy édesanyátok meghalt? 
 	Ám Henet hangjában a szokásos siránkozás helyett még most is a diadalmas káröröm dominált. 
 	Reniszenb újra lenézett felismerés vil ant meg benne. 
 	– És te raktad az arany oroszlános nyakéket is ebbe a dobozba! Ne tagadd, Henet, úgyis tudom! 
 	A sunyi diadalmaskodást mintha elvágták volna. Henet hirtelen rémült képet vágott. 
 	– Nem tehetek róla, Reniszenb... féltem! 
 	– Hogy érted ezt, hogy... féltél? 
 	Henet közelebb lépett egyet, és azt suttogta:
 	– Ezt még tőle kaptam... Nofrettől. Nem sokkal azelőtt, hogy meghalt. Adott néha ezt-azt, egypár ajándékot. Tudod, Nofret nagylelkű volt. Ó, igen, nagylelkű. 
 	– Biztosan jól megfizette a szolgálataidat. 
 	– Ez nem valami szép megfogalmazás, Reniszenb. De elmondok neked mindent erről. Az oroszlános nyakéket tőle kaptam, és egy ametisztcsatot meg még pár dolgot. 
 	És aztán, mikor az a csordásgyerek előjött a történetével a nőről, aki ezt a nyakláncot viselte – hát, én félni kezdtem. 
 	Azt gondoltam: biztos azt fogják hinni, hogy én mérgeztem meg Jahmosze borát. Úgyhogy bedugtam a dobozba a nyakláncot. 
 	– Ez volna az igazság, Henet? Szoktál te egyáltalán igazat mondani? 
 	– Esküszöm, hogy ez az igazság, Reniszenb! Féltem... 
 	Reniszenb kíváncsian nézett Henetre. 
 	– Te reszketsz, Henet! Mintha most is félnél! 
 	– Igen, félek... És van is rá okom. 
 	az ékszeres dobozra, és hirtelen újabb
 	– De miért? Mondd el nekem! 
 	Henet megnedvesítette keskeny ajkát. Hátralesett. A tekintete, amikor visszatért Reniszenb-hez, olyan volt, akár az űzött vadé. 
 	– Mondd el! – mondta Reniszenb. 
 	Henet megrázta a fejét. Bizonytalan hangon annyit mondott:
 	– Nincs mit elmondanom. 
 	– Túl sokat tudsz, Henet. Mindig is túl sokat tudtál. Sokáig élvezted ezt, de most veszélyessé vált. ügye, erről van szó? 
 	Henet megint megrázta a fejét. Aztán gonoszul felnevetett:
 	– Várj csak, Reniszenb! Egy nap majd az én kezembe kerül ebben a házban a korbács, és használni is fogom! 
 	Csak várj, majd meglátod! 
 	Reniszenb kihúzta magát. 
 	– Engemte nem fogsz bántani, Henet! Anyám nem fogja engedni, hogy bánts. 
 	Henet arca egy csapásra megváltozott: a szeme tüzelt. 
 	– Gyűlöltem anyádat! – mondta. – Mindig is gyűlöltem!... 
 	Akinek ilyen szeme volt, mint neked... ilyen hangja... ilyen szép volt és pont ilyen gőgös... gyűlöl ek tégedis, Reniszenb! Reniszenb elnevette magát: – Végre rávettelek, hogy kimondd! 
 	IV. 
 	Esza törődötten sántikált be a szobájába. Gondolatai zavarosak voltak, ő pedig kimerült. Azt vette észre, hogy most már kezdi érezni a korát. Már eddig is be kel ett ismernie, teste gyorsabban fárad, de gondolkodása még nem. Most viszont el kel ett fogadnia, hogy szel emileg ál andóan résen lenni fokozódó terhet jelent testi erőforrásainak. 
 	De ha most már rájött (mert azt gondolta, hogy rájött), hogy honnan fenyeget a veszély -ez a tudás bizony nem engedélyezett neki egy pil anatnyi kikapcsolódást sem. Sőt minden eddiginél körültekintőbbnek kel ett lennie, hiszen felhívta magára a figyelmet. Bizonyítékot, bizonyítékot kel szereznie. De hogyan? 
 	És látta már, hogy a kor éppen ebben a dologban fordul el ene. Túl fáradt volt, hogy rögtönözzön, hogy szel emi képességeit kreatívan használja. Már csak a védekezésre futotta: hogy éber maradjon, figyeljen, és vigyázzon magára. 
 	Mert a gyilkos – efelől semmi il úziója nem volt – kész volt az újabb gyilkosságra. 
 	Neki pedig nem volt szándékában, hogy ő legyen a következő áldozat. Biztos volt benne, hogy a gyilkos nála méreggel fog próbálkozni. Az erőszakos halál nem jöhetett szóba, hiszen Esza soha nem volt egyedül, mindig szolgák vették körül. Tehát méregre számíthat. Ez el en pedig képes volt felvenni a harcot. Reniszenbet kérte meg, hogy főzzön neki is, és ő is hozza be az ételét. Volt egy saját boroskorsója, külön ál ványon, amit a szobájába hoztak, és miután a bort megkóstolta egy rabszolga, Esza még várt huszonnégy órát, hogy lássa, nincs-e megmérgezve. Ételét és italát megosztotta Reniszenbbel, mert Reniszenbet nem féltette – de akkor is. Lehet, hogy Reniszenbet nem kel féltenie sem most, sem később. De ebben nem lehetett biztos. 
 	
 	Az étkezések közötti időben mozdulatlanul ült, és fáradt fejét azon próbálta törni, hogy milyen módon bizonyíthatná be az igazságot, vagy csak nézte kis szolgálóját, aki a lenvászon ruhákat keményítette és vasalta, és újrafűzte az elszakadt nyakláncokat, karkötőket. 
 	Esza ma este nagyon elfáradt. Imhoteppel volt, aki arra kérte, hogy beszéljék meg Reni-szenb házasságát, mielőtt szólna a lányának. 
 	Imhotep megtört lett és ingerlékeny, csak árnyéka volt korábbi önmagának. Modorából eltűnt a fontoskodás és a magabiztosság. Most az anyjára támaszkodott, annak vasakaratára és határozottságára. 
 	Ami meg Eszát il eti, ő félt attól – nagyon is félt! –, nehogy valami rosszat mondjon. Eletek múlhatnak most egyetlen meggondolatlanul kimondott szón. 
 	Végül azt mondta: igen, ez a házasság bölcs gondolat. És valóban nincs most arra idő, hogy a nagyobb család távolabbi, tekintélyesebb tagjai között keresgéljenek férj elöltet. Hiszen úgyis a női vonal a lényeges: a férj csak kezelője lesz az örökségnek, ami majd Reniszenbe lesz és a gyerekeié. 
 	Úgyhogy már csak az volt a kérdés, hogy Horit válasszák-e
 	– aki feddhetetlen ember, a család régi és kipróbált barátja, egy velük szomszédos földön gazdálkodó kisbirtokos fia – vagy Kamenit, aki oldalági rokon. 
 	Esza gondosan mérlegelte a kérdést, mielőtt nyilatkozott volna róla. Egyetlen rosszul megválasztott szó, és kész a katasztrófa. 
 	Majd 
 	elmondta 
 	válaszát, 
 	melyet 
 	rendíthetetlen
 	személyiségének erejével támasztott alá. Azt mondta: kétség sem fér hozzá, hogy Kame-ninak kel elvennie Reniszenbet. A házasság kihirdetése és a kísérő
 	ünnepség – melyet a közelmúlt halálesetei miatt csak szerény keretek közt fognak megtartani – egy héten belül megtörténhet. Már persze, ha Reniszenb is úgy akarja. 
 	Kameni remek fiatalember, nekik kettejüknek erős gyermekeik lesznek. Mi több, még szeretik is egymást. 
 	Mo, gondolta Esza, ezzel én már elgurítottam a kockát. A játéktáblán most már ott lesz ez a lépés. Kikerült a kezéből. 
 	Meglépte, amit célszerűnek gondolt. Lehet, hogy a lépés kockázatos, de Esza is ugyanolyan szenvedélyes játékos volt, mint hajdan Ipi. Az élet nem a biztonságról szól: kockázat nélkül nem lehet játszmát nyerni. 
 	Esza gyanakodva nézett körül a szobájában, amikor belépett. Legfőképpen a nagy boroskorsót vizsgálta meg. 
 	Letakarva és lepecsételve hagyta ott. Minden egyes alkalommal lepecsételte, ahányszor csak kilépett a szobából, és a pecsét most megnyugtatóan, érintetlenül himbálódzott a korsó nyakán. 
 	Igen, Esza ebben nem vál alt kockázatot. Most gonosz elégedettséggel kuncogott magában. Nem is olyan könnyű
 	megölni egy vénasszonyt! A vénasszonyok nagyon is jól tudják, mennyit ér az élet – és a legtöbb fortélyt is ismerik. 
 	Holnap pedig... Esza máris szólította kis szolgálóját. 
 	– Hol van most Hori, tudod-e? 
 	A kislány azt felelte, hogy szerinte Hori fent van a Sírnál a sziklakamrában. Esza elégedetten bólintott. 
 	– Menj föl hozzá! Mondd meg neki, hogy holnap délelőtt, amikor Imhotep és Jahmosze az ültetvényen vannak, és Kameni is velük megy, mert a termést veszik számba, és amikor Kait a tónál van a gyerekekkel, be kel hozzám jönnie. Megértetted? Ismételd el, amit mondtam! 
 	A kis szolgáló elismételte, és Esza elküldte. 
 	Igen, a terve elég jó. Horival holnap teljesen nyugodtan beszélhet majd, mert Henetet is el fogja küldeni valami ürüggyel a szövőszékekhez. Figyelmeztetni fogja Horit arra, hogy mi várható, és szabadon beszélhetnek majd egymással. 
 	Amikor a fekete szolgáló visszatért a válasszal, hogy Hori úgy fog tenni, ahogy Esza kérte, Esza megkönnyebbülten felsóhajtott. 
 	Most, hogy ez is el volt intézve, a fáradtság úgy söpört rajta végig, akár az áradás hul áma. Odahozatta a lánnyal az édes il atú kenőcsöt, és megparancsolta neki, hogy masszírozza meg vele a tagjait. 
 	A masszírozás ritmusa megnyugtatta, a kenőcs pedig csil apította a csontjaiban lévő fájdalmat. 
 	A végén kinyújtózott, fejét a fa fejtámaszra tette, és elaludt: félelmei pil anatnyilag elcsitultak. 
 	Jóval később arra riadt föl, hogy furcsa hidegséget érez. 
 	Keze-lába elgémberedett, élettelen volt... Mintha valami fokozatosan elszorítaná egész testét. Erezte, ahogy elzsibbasztja az agyát, megbénítja az akaratát, és lelassítja a szívverését. 
 	Azt gondolta: „Ez a halál..." 
 	Különös halál, aminek nincs előjele, és semmi sem figyelmeztet rá. 
 	„Így szoktak az öregek elmenni..." – gondolta. 
 	De aztán nagyon erősen rátört a bizonyosság: ez nem természetes halál! Az el enség csapott le rá a sötétségből! 
 	Méreg... 
 	De hogyan? Mikor? Hiszen amit evett és ivott, azt mind el enőrizték, többszörösen bebiztosítva, hibának helyet nem hagyva. 
 	Akkor hát hogyan? És mikor? 
 	Agyának utolsó gyenge erőfeszítésével Esza megpróbálta megfejteni a rejtélyt. Ezt muszáj tudnia – muszáj –, mielőtt meghal. 
 	Erezte, hogy a szívén a nyomás erősödik – a halálos hidegség – , és már a lassú lélegzetvétel is fájdalmas volt. 
 	Hogy csinálta ezt az el enség? 
 	S akkor hirtelen egy kósza múltbeli emlék sietett a segítségére. Egy frissen nyírt birka bőre -egy maréknyi szagos zsiradék – apjának egy kísérlete – megmutatta neki, hogy a bőr is képes bizonyos mérgeket beszívni. A gyapjúzsírból, a lanolinból készült kenőcsökből. 
 	Így férkőzött hozzá az el enség. Az édes il atú kenőcsön keresztül, ami nélkül egy egyiptomi nő létezni sem tud. 
 	Abban volt a méreg... 
 	Holnap pedig... Hori... nem fogja megtudni... Esza nem tudja már elmondani neki... Késő. 
 	Reggel egy rémült rabszolgalány kiabálása verte fel a házat. Azt kiabálta, hogy az asszonya meghalt álmában. 
 	TIZENNYOLCADIK FEJEZET Nyár második havának 16. napja
 	I. 
 	Imhotep Esza teste fölött ál t. Arcán szomorúság ült, de gyanúnak nyoma sem volt rajta. 
 	Kijelentette, hogy édesanyja teljesen természetes módon halt meg, az öregség vitte el. 
 	– Öreg volt – mondta. – Igen, öreg. Nyilván eljött az ideje, hogy Oziriszhoz menjen, és a mi sok bajunk és bánatunk csak előrehozta ezt az időpontot. De úgy látszik, hogy egészen békésen halt meg. Hála legyen Rének, hogy ezt a halált itt senki ember nem segítette, és gonosz szel emek sem. Itt erőszaknak nincs nyoma. Nézzétek, milyen békés! 
 	Reniszenb sírt, Jahmosze vigasztalta. Henet sóhajtozva és fejcsóválva járkált körülöttük, azt mondogatva, hogy Esza elvesztése micsoda csapás, és hogy ő, Henet, mindig is milyen odaadóan szolgálta őt. Kameni visszafogta magát, és nem énekelt, hanem il emtudón gyászos ábrázatot vágott. 
 	
 	Megjött Hori, és ő is odaál t a halott asszony fölé. Erre az órára rendelte őt Esza magához. Hori tudni szerette volna, vajon mit is akart neki mondani. 
 	Mert biztosan volt valami, amit mondani akart. 
 	Most ez már soha nem fog kiderülni. De azért Hori arra gondolt, hogy talán megpróbálhatja kitalálni... 
 	II. 
 	– Megölték, Hori? 
 	– Azt hiszem, igen, Reniszenb. 
 	– De hogyan? 
 	– Azt nem tudom. 
 	– Pedig olyan óvatos volt! A lány hangjából csüggedés és zavarodottság hal atszott. 
 	– Mindig nagyon körültekintő volt. Megtett minden óvintézkedést. Amit evett és ivott, mindent előbb megvizsgáltak és megkóstoltak. 
 	– Tudom, Reniszenb. De akkor is azt gondolom, hogy megölték. 
 	– És ő volt közülünk a legbölcsebb, a legokosabb! Annyira biztos volt benne, hogy vele semmi baj nem történhet. Hori, ez már biztos, hogy varázslat! Gonosz varázslat, egy ártó szel em varázslata. 
 	– Csak azért hiszed ezt, mert ezt a legköny-nyebb elhinni. 
 	Az emberi természet ilyen. De Esza bizony nem hitte volna! 
 	Ha tudta, mi történik vele, és nem álmában halt meg, akkor tisztában volt azzal, hogy élő ember keze van a dologban. 
 	– Ő tudta-e, hogy kinek a keze? 
 	– Igen. A gyanúját elég nyíltan el is árulta. Veszélyessé vált az el enség számára. Az a tény, hogy meghalt, a gyanúja helyességét igazolja. 
 	– És neked is megmondta... hogy ki az? 
 	– Nem – felelte Hori. – Nem mondta meg. Nevet soha nem említett. De meg vagyok róla győződve, hogy az ő
 	gondolatmenete meg az enyém ugyanaz volt. 
 	– Akkor most meg kel mondanod nekem, Hori, hogy tudjam, kitől kel tartanom. 
 	– Nem, Reniszenb. A te biztonságod nekem ennél sokkal fontosabb. 
 	– Hát annyira biztonságban volnék? 
 	Hori arca elborult:
 	– Nem, Reniszenb, nem vagy biztonságban. Senki sincs biztonságban. De sokkal inkább biztonságban vagy így, mint hogyha tudnád az igazságot
 	– mert akkor azonnal veszélyessé válnál a gyilkosnak, és minden áron meg kel ene tőled szabadulnia. 
 	– Hát te, Hori? Te is tudod! 
 	Hori kijavította:
 	– Azt hiszem, hogy tudom. De én nem mondtam semmit, és nem is mutattam ki semmit. Esza nem cselekedett bölcsen. Ő beszélt. Elárulta, hogy milyen irányba tartanak a gondolatai. Nem lett volna szabad ezt tennie, meg is mondtam neki utána. 
 	– De te, Hori... Ha veled valami történik... 
 	Reniszenb nem mondta tovább. Erezte, hogy Hori a szemébe 
 	néz. 
 	Komolyan, 
 	figyelmesen, 
 	egyenesen
 	belenézett Reniszenb gondolataiba és a szívébe... 
 	Hori megfogta Reniszenb kezét, és gyengéden tartotta. 
 	– Ne félts engem, kis Reniszenb... Minden rendben lesz. 
 	Igen, gondolta Reniszenb, tényleg minden rendben lesz, ha Hori azt mondja. Különös volt a megnyugvásnak, a békességnek ez az érzése, ez az éneklős kedvű
 	boldogság – éppoly kel emes és távoli, mint az a szemhatár, ami a Sírtól volt látható – olyan távlat, amelyből hiányoztak a követelődző és korlátozó, zavaró emberi hangok. 
 	Hirtelen azonban Reniszenb meghal otta a saját hangját, mely szinte gorombán csengett:
 	– Feleségül megyek Kamenihez. 
 	Hori 
 	elengedte 
 	a 
 	kezét, 
 	nyugodtan 
 	és 
 	teljes
 	temészetességgel. 
 	– Tudom, Reniszenb. 
 	– Ők... apám... ők úgy gondolják, hogy ez lesz a legjobb. 
 	– Tudom. 
 	Hori eltávolodott. 
 	Az udvar falai mintha közelebb húzódtak volna, a házból kiszűrődő és a kinti gabonatárolóktól jövő hangok pedig mintha felerősödtek volna. 
 	Reniszenb agyában egyetlen gondolat keringett: „Hori elmegy..." 
 	Félénken odaszólt neki:
 	– Hová mégy, Hori? 
 	– A földekre Jahmoszéval. Sok odakinn a munka, és a számbavennivaló. Az aratást már majdnem befejezték. 
 	– És Kameni? 
 	– Kameni is velünk jön. 
 	Reniszenb felkiáltott:
 	– Én félek itt! Igen, még napközben is, hogy körülöttem itt vannak a szolgák, és Ré is az égen vitorlázik, még így is félek! 
 	Hori gyorsan visszajött. 
 	– Ne félj, Reniszenb! Esküszöm neked, hogy nincs mitől félned. Ma legalábbis. 
 	– És holnap? 
 	– Elég túlélni a mai napot – és arra esküszöm neked, hogy ma nem leszel veszélyben. 
 	Reniszenb ránézett, és összeráncolta a homlokát. 
 	– De azért veszélyben vagyunk? Jahmosze, apám és én? 
 	Arra gondolsz, hogy közülünk nem én vagyok az első, aki veszélyben van? 
 	– Próbálj másra gondolni, Reniszenb! Én megteszek mindent, ami csak lehetséges, bár lehet, hogy úgy látszik: nem is csinálok semmit. 
 	– Értem... – nézett rá Reniszenb elgondolkodva. – Igen, értem. Jahmosze lesz az első. Az el enség kétszer is próbálkozott a megmérgezésével, de kudarcot val ott. 
 	Harmadszor is meg fogja próbálni. Ezért leszel a sarkában ma: hogy megvédd. És csak utána következik majd apám vagy én. Ki lehet az, aki ennyire gyűlöli a családunkat, hogy... 
 	– Csitt! Legjobban tennéd, ha nem is beszélnél ezekről a dolgokról. Bízz bennem, Reniszenb! Próbáld meg elűzni magadtól a félelmet! 
 	Reniszenb kiegyenesedett. Büszkén ál t Hori-val szemben. 
 	– Én megbízom benned, Hori. Te nem fogod engedni, hogy meghaljak... Nagyon szeretem az életet, és nem akarom itt hagyni. 
 	– Nem is fogod itt hagyni, Reniszenb. 
 	– És te sem, Hori! 
 	– Én sem. 
 	Egymásra mosolyogtak, aztán Hori elment, hogy megkeresse Jahmoszét. 
 	III. 
 	Reniszenb a sarkára ült, úgy nézte Kaitot. Kait segített a gyerekeknek agyagozni, amihez a tó vizét használták, uj aival szorgosan gyúrt és formázott, és közben hangosan biztatta a két kicsi fiút, akik nagy komolyan merültek el a munkájukban. Kait arca a szokásos volt: szeretetteljes, csúnya és kifejezéstelen, ügy tűnt, hogy az erőszakos halál és az ál andó rettegés légköre rá teljességgel hatástalan maradt... 
 	Hori arra intette Reniszenbet, hogy ne gondolkozzon, de ő a legjobb akarattal sem tudott engedelmeskedni. Ha Hori tudja, ki az el enség, és Esza is tudta, akkor ő miért ne tudhatná meg? Lehetséges, hogy nagyobb biztonságban volna, ha nem tudná, de nincs ember, aki ezzel beérné. 
 	Tudni akarta. 
 	És biztos, hogy nagyon egyszerűen rá lehet jönni, egészen egyszerűen. Az egyértelmű, hogy az apja nem akarhatta a gyerekei halálát. Ki marad, ha ő kiesett? Nem marad más, könyörtelen logikával, csak két ember: Kait és Henet. 
 	Mindketten nők... 
 	És egészen biztos, hogy egyiküknek sem volt a gyilkosságokhoz indítéka... 
 	Bár 
 	Henet 
 	mindannyiukat 
 	gyűlöli... 
 	Igen, 
 	Henet
 	kétségtelenül gyűlöli őket. Be is ismerte, hogy Reniszenbet gyűlöli. Miért ne gyűlölné ugyanúgy a többieket is? 
 	Reniszenb megpróbálta beleélni magát azokba a homályos, gyötrő gondolatokba, amelyeket Henet az agya legtávolabbi rekeszeiben rejtegetett. Itt élt annyi éven át, és dolgozott, folyton fölemlegetve az odaadását, hazudozott, leselkedett és kavart... Jó régen jött ide, a gazdag és szép hölgy szegény rokonaként. Látta a szép hölgyet boldogan a férjével és a gyerekeivel. Őt magút viszont el ökte a férje, egyetlen gyermeke pedig meghalt... Igen, ez lehetett. Mint az a dárda ütötte seb, amit látott egyszer Reniszenb. A felszínen gyorsan beforrt, de alatta meggyűlt az ártó genny, amitől a kar feldagadt, és kemény tapintásúvá vált. És aztán jött az orvos, aki a megfelelő ráolvasás kíséretében egy apró kést szúrt a kőkemény, dagadt, eltorzult végtagba. 
 	Az olyan volt, mint a gátszakadás. Nagy erővel valami borzasztó rossz szagú dolog tört elő a sebből... 
 	Talán valami ilyen lehet Henet agyában is. A bánat és az igazságtalanság érzése fölé talán túl korán került a megnyugvás – alatta pedig ott maradt a gennyes méreg, amelyet azóta is duzzaszt a gyűlölet és a keserűség árja. 
 	De vajon Imhotepet is gyűlölné Henet? Bizonyára nem. 
 	Évek óta körülrajongja, nyalja a talpát, és hízeleg neki... 
 	Imhotep fenntartás nélkül bízik benne. Ez a nagy odaadás csak nem lehet teljességgel színlelt? 
 	És ha Henet ennyire híve Imhotepnek, vajon okozhatott-e szánt szándékkal ilyen sok bánatot és veszteséget neki? 
 	De mi van akkor, ha Henet Imhotepet is gyűlöli, és mindig is gyűlölte? Esetleg éppen azért hízelgett neki, hogy megtalálja a gyenge pontjait? Talán épp Imhotepet gyűlöli a legjobban! Akkor pedig egy torz gondolkodású, a gonosztól megszál t agy találhat-e magának nagyobb kielégülést, mint ezt: hogy Imhotepnek a szeme előtt egymás után halnak meg a gyerekei? 
 	– Mi bajod, Reniszenb? – bámult rá Kait. – Olyan furcsa az arcod. 
 	Reniszenb felál t. 
 	– Úgy érzem, hogy hánynom kel – mondta. 
 	És ez bizonyos szempontból igaz is volt. A képzeletében felidézett képtől erős émelygés vett rajta erőt. Kait szó szerint értette a szavait. 
 	– Túl sok zöld datolyát ettél. Vagy esetleg a hal volt romlott. 
 	– Nem, nem azzal van a baj, amit ettem. Hanem ez a szörnyűség az oka, amit megélünk. 
 	– Á! 
 	Kait megnyilvánulása annyira felületes volt, hogy Reniszenb rámeredt:
 	– Kait, te nem félsz? 
 	– Nem, nem hiszem – mérlegelte Kait. – Ha Imhoteppel bármi történik, Hori meg fogja védeni a gyerekeket. Hori becsületes. Meg fogja számukra őrizni az örökségüket. 
 	– Ezt Jahmosze is megteszi. 
 	– Jahmosze is meg fog halni. 
 	
 	– Kait, milyen nyugodtan mondod ezt! Hát nem sajnálod egyáltalán? Mármint azt, ha apám meg Jahmosze meghalnak? 
 	Kait pár percig mérlegelte a dolgot, de aztán vál at vont. 
 	– Mi ketten, nők, most egymás közt vagyunk. Legyünk őszinték! Imhotepet én mindig is egy igazságtalan zsarnoknak tartottam. Az ágyasa kedvéért pedig egyenesen botrányosan viselkedett, amikor hagyta magát rábeszélni, hogy tagadja ki a saját véreit az örökségből. 
 	Soha nem szerettem Imhotepet. Ami meg Jahmoszét il eti -
 	ő nem számít. Szatipi mindenben uralkodott rajta. Most már, hogy Szatipi nincs, Jahmosze kezd tekintélyt kivívni magának, parancsolgat. Ő mindig is a saját gyerekeinek kedvezne az én gyerekeimmel szemben – ez természetes. 
 	Úgyhogy ha meg kel halnia, az én gyerekeimnek az csak jó
 	– én ezt így látom. Horinak viszont nincsenek gyerekei, és igazságos. Ezek az események nagyon felzaklattak bennünket, de mostanában már azt gondolom, hogy mindez végül is alighanem jóra fordul. 
 	– Így tudsz erről beszélni, Kait, ilyen nyugodtan és hidegen, amikor a saját, szeretett férjed volt az első, akit meggyilkoltak? 
 	Kait arcán átsuhant valami halvány, de behatárolhatatlan érzelem. Reniszenbre vetett pil antásában mintha némi feddő irónia lett volna. 
 	– Te néha egészen olyan vagy, mint Teti, Reniszenb! 
 	Tényleg, mintha nem is volna köztetek korkülönbség! 
 	– Te nem is gyászolod Szobeket – ejtette Reniszenb lassan a szavakat. – Igen, ezt észrevettem. 
 	– Ugyan már, Reniszenb! Betartottam minden előírást. 
 	Tudom, mihez kel tartania magát egy frissen megözvegyült asszonynak. 
 	– Igen, ebben ki is merül a dolog... Hát akkor... ez azt jelenti, hogy nem is szeretted Szobeket? 
 	Kait megint vál at vont:
 	– Miért szerettem volna? 
 	– De Kait! A férjed volt, gyermekeket adott neked! 
 	Kait 
 	arckifejezése 
 	megváltozott. 
 	Odanézett 
 	az
 	agyagozásban elmerült két kisfiúra, majd rápil antott az odébb hempergő, magában gőgicsélő, kis lábaival kalimpáló Anhra. 
 	– Igen, tőle kaptam a gyerekeimet. Ezért köszönet il eti. De végül is, ugyan ki volt ő? Egy jóképű és nagyszájú fickó, aki folyton más nők után járt. Nem hozott ide a házba magának egy nővért, rendes ember módjára, valami szerény lányt, aki hasznára lehetett volna mindannyiunknak. Nem, hanem rosszhírű házakba járt, ahol temérdek rézpénzt meg aranyat is 
 	elszórt, 
 	részegeskedett, 
 	és 
 	a 
 	legdrágább
 	táncoslányoknak fizetett sorban. Még szerencse, hogy Imho-tep csak rövid pórázra engedte, és hogy olyan szigorúan elszámoltatta, amikor ő intézett valami eladást a birtokon. Miért kel ett volna szeretnem vagy tisztelnem egy ilyen embert? És egyáltalán, mi egy férfi? Férfiak nélkül nem lehetne gyerekeket szülni és nevelni, ennyi az egész. 
 	De a faj erejét a nők jelentik. Mi vagyunk, Reni-szenb, akik a gyerekeinknek továbbadjuk mindazt, ami a miénk. Ami a férfiakat il eti, nemzzenek csak és haljanak meg korán... 
 	Kait hangjában a megvetés és lenézés már-már zenei aláfestésként volt jelen. Erőt sugárzó, csúnya arca átszel emült. 
 	Reniszenb kiábrándultan gondolta: „Kait csupa erő. Ha buta is, ennek a butaságnak önmagán kívül nincs szüksége másra. Gyűlöli és megveti a férfiakat. Tudhattam volna. 
 	Egyszer már észrevettem rajta ennek a jeleit, ezt a fenyegető viselkedést. Igen, Kait erős..." 
 	Reniszenb önkéntelenül Kait kezére nézett. Gyúrt és formázott a két erős, izmos kéz, Reni-szenbnek pedig, miközben elnézte, ahogy Kait az agyagot dagasztja, Ipi jutott eszébe – és a fejét könyörtelenül a vízbe nyomó erős kezek. Igen, Kait keze képes lett volna rá... 
 	A kislány, Anh belehemperedett valami szúrós növénybe, és nagyon bömbölt. Kait odaszaladt hozzá. Felvette, magához szorította, csitította. Arca most csupa szeretet volt és gyöngédség. 
 	Henet kiszaladt a verandáról:
 	– Valami baj van? Olyan hangosan sírt a gyerek. 
 	Gondoltam, talán... 
 	Elharapta a szót, csalódottan. Mohó, közönséges és rosszindulatú arckifejezése elárulta: valami katasztrófára számított. 
 	Reniszenb egyik nőről a másikra nézett. 
 	Gyűlölet az egyiken. Szeretet a másikon. Vajon, tűnődött, melyik a riasztóbb? 
 	IV. 
 	– Jahmosze, vigyázz Kaittal! 
 	– Kaittal? 
 	Jahmosze nem is titkolta a meglepetését. 
 	– De Reniszenb, kedvesem... 
 	– Én mondom neked: Kait veszélyes! 
 	– A mi csendes Kaitunk? A mindig szelíd és alázatos asszony, aki nem
 	is túl eszes... 
 	Reniszenb félbeszakította:
 	– Ő se nem szelíd, se nem alázatos! Én félek tőle, Jahmosze. Azt
 	akarom, hogy te is figyelj oda rá. 
 	– Kaitra? 
 	Jahmosze még mindig hitetlenkedett. 
 	– Nehezen képzelem el Kaitot, amint minden felé osztja a halált. Nincs
 	neki ahhoz elég esze! 
 	– Nem hinném, hogy sok észre lett volna szükség. Csak a mérgek
 	ismerete kel ett. És te is tudod, hogy gyakran bizonyos családok őrzik ezt a
 	tudást. Az anyák továbbadják a lányaiknak. A főzeteket maguk készítik
 	gyógyhatású füvekből. Lehet, hogy Kaitnak is megvan ez a fajta tudása. 
 	Hisz tudod, a gyerekeknek ő szokott orvosságot készíteni, ha betegek. 
 	– Igen, ez igaz – gondolkodott el Jahmosze. 
 	– De Henet is gonosz – folytatta Reniszenb. 
 	– Henet? Igen, soha nem is szerettük őt. Tulajdonképpen, ha apám nem
 	pártolná annyira... 
 	– Apánkat az orránál fogva vezeti – mondta Reniszenb. 
 	– Az könnyen meglehet – felelte rá Jahmosze magától értetődő hangon. 
 	– Henet hízeleg neki. 
 	Reniszenb egy pil anatig meglepődve nézett Jahmoszéra. 
 	Ez volt az első
 	alkalom, hogy Im-hotepet bíráló mondatot hal ott tőle. Eddig mindig úgy
 	tűnt, mintha tartana az apjától. 
 	De most rádöbbent, hogy Jahmosze fokozatosan kezdi átvenni a
 	vezetést. Az elmúlt hetekben Imhotep éveket öregedett. 
 	Nem volt képes parancsolni többé, sem döntéseket hozni. 
 	Mintha még a fizikai aktivitása is lecsökkent volna. Hosszú órákon keresztül csak bámult maga elé, fátyolos, elrévedő tekintettel. Néha mintha azt sem értette volna, amit mondtak neki. 
 	– Szerinted Henet... 
 	Reniszenb elharapta a szót, körülnézett, majd újra belefogott – Ő volt az
 	szerinted, aki...? Jahmosze karon fogta Reniszenbet: -
 	Maradj csöndben, 
 	Reniszenb! Ezekről a dolgokról legjobb nem is beszélni –
 	még suttogva
 	sem. 
 	– Szóval szerinted... 
 	Jahmosze kedvesen, de sürgetően szólt rá:
 	– Ne szólj most semmit! Vannak terveink. 
 	TIZENKILENCEDIK FEJEZET Nyár második havának 17. napja
 	I. 
 	Másnap újhold ünnepe volt. Imhotep kénytelen volt felmenni a Sírhoz, mert be kel ett mutatnia az áldozatot. 
 	Jahmosze könyörgött az apjának, hogy most az egyszer hagyja ezt őrá, de Imhotep megmakacsolta magát. Régi önmaga halvány utánzatát nyújtotta, amint ezeket motyogta:
 	– Ha nem én intézek mindent, mi a biztosíték, hogy rendesen meg lesz csinálva? Hát mikor vontam én ki magam a kötelességeim alól? Nem előteremtettem mindig mindent, nem tartottalak el mindnyájatokat...? 
 	Elakadt a hangja. 
 	– Mindnyájatokat? Jaj, el is feledkeztem róluk... az én két bátor fiamról: az én szép Szobekomról, és az én okos és szeretett Ipimről... akik itt hagytak engem. Jahmosze és Reniszenb... drága fiam és leányom... ti még velem vagytok... de vajon meddig? Meddig még? 
 	– Még hosszú évekig, azt reméljük – mondta Jahmosze. 
 	Hangosan és tagoltan mondta, mintha egy sükethez beszélne. 
 	– He? Mi az? 
 	Imhotep mintha elvesztette volna a fonalat. Ám hirtelen, váratlanul így szólt:
 	– Ez, ugye, Heneten múlik, nem igaz? Igen, Heneten múlik. 
 	Jahmosze és Reniszenb egymásra néztek. Reniszenb gyengéden, tagoltan azt mondta:
 	– Nem értelek, apám. 
 	Imhotep motyogott valamit, amit nem értettek. De aztán kissé megemelte a hangját, és bár a szeme zavaros maradt és üres, azt mondta:
 	– Henet megért engem. Mindig is megértő volt velem. Ő
 	tudja, mekkora felelősség nyugszik rajtam... mekkora felelősség! Igen, hogy mekkora... És csak hálátlanságot kap az ember... Lennie kel tehát megtorlásnak. Gondolom, ez a bevett eljárás! Az önteltséget büntetni kel . Henet mindig szerény volt, alázatos és hűséges. Jutalmat fog kapni... 
 	Imhotep kihúzta magát, és fontoskodva mondta:
 	– Érted, Jahmosze? Henetnek mindent meg kel kapnia, amit csak akar. Amit mond, azt teljesíteni kel ! 
 	– De miért, apám? 
 	– Mert én azt mondom. Mert ha Henet megkap mindent, amit akar, akkor nem lesz több halál... 
 	Imhotep bölcsen bólintott egyet, és elment -otthagyva a döbbenten és izgatottan egymásra bámuló Jahmoszét és Reniszenbet. 
 	– Hát ez vajon mit jelent, Jahmosze? 
 	– Nem tudom, Reniszenb. Néha azt gondolom, hogy apám már nem tudja, mit csinál és mit beszél. 
 	– Talán. De én azt hiszem, Jahmosze, hogy Henet viszont nagyon is jól tudja, hogy ó mit csinál és mit beszél. Csak pár napja mondta nekem, hogy ebben a házban hamarosan az ő kezében lesz a korbács. 
 	
 	Egymásra néztek. Aztán Jahmosze Reniszenb karjára tette a kezét. 
 	– Föl ne mérgesítsd, Reniszenb! Te túlságosan nyíltan kimutatod az érzéseidet. Hal ottad, mit mondott apánk? Ha meglesz, amit Henet akar, akkor nem lesz több halál... 
 	II. 
 	Henet a sarkára kuporodott az egyik kamrában, és a lepedőket számolgatta. Öreg lepedők voltak, az egyiknek meg is nézte a szélét egész közelről, hogy lássa benne a jelet. 
 	– Asajet... – suttogta. – Asajet lepedői! Itt az évszám, amikor idejött... velem együtt... Hát az már rég volt. Tudsz-e róla vajon, hogy most mire kel enek a lepedőid, Asajet? 
 	Kuncogott, de abbahagyta, mert megriadt a háta mögötti nesztől. Hátranézett. Jahmosze volt az. 
 	– Mit csinálsz itt, Henet? 
 	– A balzsamozóknak kel enek még lepedők. Több kupac lepedőt elhasználtak már. Csak tegnap négyszáz könyökhossznyi fogyott! Rémes, hogy emésztik ezek a temetések a lepedőket! Most már ezeket az öreg darabokat kel elővenni. Jó minőségűek, nem is nagyon használtak. Anyád lepedői, Jahmosze. Igen, anyád lepedői... 
 	– Ki mondta, hogy ezekhez hozzányúlhatsz? 
 	Henet felnevetett:
 	– Imhotep már rám bízott mindent. Nem kel engedélyt kérnem. Ő megbízik szegény öreg Henetben. Tudja, hogy Henet mindent úgy fog intézni, ahogy kel . Hisz egy ideje már úgyis majdnem mindent én intézek ebben a házban. 
 	Gondolom, ezért most megkapom majd a jutalmamat. 
 	– Tényleg úgy látszik – mondta Jahmosze barátságos hangon. – Apám azt mondta – és itt egy kis szünetet tartott
 	–, hogy rajtad múlik minden. 
 	– Már most ezt mondta? Jólesik hal ani – de talán te, Jahmosze, nem egészen így gondolod. 
 	– Hát, nem is tudom. 
 	Jahmosze hangja továbbra is barátságos volt, de nagyon figyelte Henetet. 
 	– Szerintem akkor cselekszel a legbölcsebben, ha te is osztod apád véleményét, Jahmosze. Hiszen egyikünk sem akar több bajt, ugye? 
 	– Nem egészen értelek. Úgy érted, hogy nem akarunk több halált? 
 	– Lesz még haláleset, Jahmosze. Még lesz... 
 	– Ki fog legközelebb meghalni, Henet? 
 	– Miért gondolod, hogy én tudom? 
 	– Mert szerintem te elég sokat tudsz. Pár napja például tudtad, hogy Ipi fog meghalni... Henet, te, ugye, nagyon okos vagy? 
 	Henet gőgösen felszegte a fejét. 
 	– Szóval kezded végre belátni! Nem vagyok többé a szegény, buta Henet. Hanem az vagyok, aki tudja... 
 	– Mit tudsz, Henet? 
 	Henet hangja megváltozott, halk lett és metsző. 
 	– Azt, hogy végre azt tehetem ebben a házban, amit csak akarok. Nincs, aki megál ítson. Imhotep máris rám támaszkodik. És, ugye, majd te is, Jahmosze? 
 	– Hát Reniszenb? 
 	Henet felnevetett, gonosz, elégedett kuncogással:
 	– Reniszenb már nem lesz itt. 
 	– Azt gondolod, hogy Reniszenb lesz a következő áldozat? 
 	– Te mit gondolsz, Jahmosze? 
 	– Én a te válaszodat várom. 
 	– Lehet, hogy csupán arra gondolok: Reniszenb férjhez megy és elköltözik. 
 	
 	– Mire gondolsz tehát, Henet? 
 	Henet kuncogott:
 	– Esza egyszer azt mondta, veszélyes a nyelvem. Ez bizony igaz lehet! 
 	Éles hangon nevetett, amitől előre-hátra dülöngélt, ahogy ott ült a sarkán. 
 	– No, Jahmosze, mit mondasz? Tehetek-e végre ebben a házban úgy, ahogy a kedvem tartja? 
 	Jahmosze egy ideig csak nézte, mielőtt válaszolt:
 	– Igen, Henet. Te nagyon okos vagy. Azt csinálsz, amit csak akarsz. 
 	Jahmosze megfordult. Hori érkezett az előcsarnokból, és azt mondta:
 	– Hát itt vagy, Jahmosze! Imhotep már vár. Ideje fölmenni a Sírhoz. 
 	Jahmosze bólintott. 
 	– Megyek már. 
 	Leengedte a hangját:
 	– Hori, én azt hiszem, Henet megőrült... egész biztosan ördögök szál ták meg. Kezdem azt hinni, hogy a történtekért ő a felelős. 
 	Hori egy pil anatig gondolkodott, mielőtt nyugodt, tárgyilagos hangján megszólalt:
 	– Furcsa nő... és gonosz, azt hiszem. 
 	Jahmosze még jobban lehalkította a hangját:
 	– Hori, én azt hiszem, hogy Reniszenb veszélyben van. 
 	– Henet miatt? 
 	– Igen. Most ejtett el egy célzást arról, hogy Reniszenb lehet a következő, aki... elköltözik. 
 	Imhotep hangja csattant fel nyűgösen:
 	– Hát itt kel várnom egész ál ó nap? Miféle viselkedés ez? 
 	Velem már senki nem törődik? Senkit nem érdekel, hogy mit szenvedek! Hol van Henet? Ő megért engem. 
 	A kamrából Henet éles, diadalittas kacaja hal atszott. 
 	– Hal od ezt, Jahmosze? Henet kel neki! 
 	Jahmosze hevesen válaszolt neki:
 	– Igen, Henet, értem! Hatalmad lett. Te, apám meg én... 
 	majd mi hárman... 
 	Hori elment Imhotepért. Jahmosze még néhány szót váltott Henettel, aki bólintott, és az arcáról csak úgy sugárzott a gonosz diadal. 
 	Aztán Jahmosze csatlakozott Horihoz és Im-hotephez, bocsánatot kért, hogy megváratta őket, majd a három férfi együtt fölment a Sírhoz. 
 	III. 
 	Reniszenbnek lassan telt a nap. 
 	Nyugtalan volt, ide-oda járkált a ház, a veranda és a tó között, majd vissza. 
 	Délben Imhotep hazatért, és miután felszolgálták neki az ebédet, kiült a verandára, Reniszenb pedig odatelepedett mel é. 
 	Összekulcsolta a térdén a kezét, és néha felnézett apja arcára. Még mindig az a szórakozott, döbbent kifejezés volt rajta. Imhotep keveset beszélt. Egyszer-kétszer felsóhajtott. 
 	Egyszer feltámaszkodott, és Henetet kereste. De Henet éppen akkor vitte el a lepedőket a balzsamozóknak. 
 	Reniszenb megkérdezte apjától, hogy hol van Hori és Jahmosze. 
 	– Hori a messzebb lévő lenföldre ment, be kel ott szedni egy adósságot. Jahmosze pedig az ültetvényen van. Most már minden rá hárul... Milyen kár Szobekért és Ipiért! 
 	Fiaim... az én szép fiaim! 
 	Reniszenb megpróbálta gyorsan elterelni a figyelmét:
 	– Kameni nem tudna felügyelni a munkásokra? 
 	– Kameni? Ki az a Kameni? Ilyen nevű fiam nincs. 
 	– Kameni, az írnok. Kameni, aki a férjem lesz. 
 	
 	Imhotep értetlenül bámult Reniszenbre:
 	– A te férjed, Reniszenb? De hiszen te Hai felesége leszel! 
 	Reniszenb 
 	felsóhajtott, 
 	de 
 	nem 
 	mondott 
 	semmit. 
 	Kegyetlenség 
 	lett 
 	volna, 
 	ha 
 	megpróbálta 
 	volna
 	visszarángatni a jelenbe. 
 	Kis idő múlva Imhotep mégis felkelt, és hirtelen felkiáltott:
 	– Hát persze, Kameni! A sörfőzdébe ment, hogy utasításokat adjon az ottani munkafelügyelőnek. Oda kel mennem hozzájuk! 
 	Sietősen elment, magában motyogva ugyan, de a régi lendülettel, úgyhogy Reniszenb kissé megvigasztalódott. 
 	Talán Imhotep elméje csak erre a kis időre borult el. 
 	Reniszenb körülnézett. A ház meg az udvar csendje ma valahogy baljóslatú volt. A gyerekek a tó túlpartján játszottak. Kait nem volt velük, és Reniszenb fejében megfordult, hogy vajon hol lehet. 
 	Aztán Henet jött ki a verandára. Körülnézett, majd odaoldalgott Reniszenb mel é. Újra a régi mézesmázos, alázatos Henet volt. 
 	– Arra vártam, hogy mikor talál ak egyedül, Reniszenb. 
 	– Miért, Henet? 
 	Henet lehalkította a hangját. 
 	– Üzenetet hoztam neked... Horitól. 
 	– Mit üzent? – kérdezte mohón Reniszenb. 
 	– Arra kér, hogy menj föl a Sírhoz. 
 	– Most? 
 	– Nem. Napnyugta előtt egy órával legyél ott. Ez volt az üzenet. És ha ő akkor még nem volna ott, akkor arra kér, hogy várd meg. Azt mondta, fontos. 
 	Henet elhal gatott, de aztán hozzátette:
 	– Meghagyta, hogy várjam meg, amíg egyedül maradsz, nehogy ezt valaki meghal ja. 
 	Henet elsurrant. 
 	Reniszenb érezte, hogy visszatér a jó kedve. Örömmel töltötte el, hogy felmegy a Sírhoz, ahol nyugalom van és béke. Örült, hogy látni fogja Horit, és szabadon beszélhet majd vele. Csak az lepte meg egy kicsit, hogy Hori az üzenetet Henetre bízta. 
 	Ámbár Henet, minden gyűlölködése el enére híven átadta az üzenetet. 
 	„És miért kel ene nekem bármikor is félnem Henettől? –
 	gondolta Reniszenb. – Erősebb vagyok én nála." 
 	Büszkén kiegyenesedett. Fiatalnak, magabiztosnak és nagyon is életerősnek érezte magát... 
 	IV. 
 	Miután Henet átadta az üzenetet Reniszenbnek, megint abba a kamrába ment, ahol a vásznakat tárolták. Halkan nevetgélt magában. 
 	Az összedobált lepedőkupacok fölé hajolt. 
 	– Megint szükség lesz rátok hamarosan! -mondta nekik örvendezve. – Hal od ezt, Asajet? Most már én vagyok itt a gazdasszony, és én mondom neked, hogy a vásznaid megint egy holttestet fognak bebugyolálni. És mit gondolsz, kinek a testét? Hihi! Nem sokat tudtál intézni ebben a dologban, igaz-e? Te, meg anyád testvére, a Főbíró! 
 	Igazságszolgáltatás? ugyan miféle igazságot oszthatnátok ti ebben a világban? Erre felelj nekem! 
 	A vászonkötegek mögött megmoccant valami. Henet odapil antott. 
 	Egy dupla széles vásznat dobtak rá, száját, orrát betömték vele. Könyörtelen kéz csavarta körbe a vásznat a testén, mint ahogy a holttestekkel szokás, egész addig, míg már nem vonaglott többé... 
 	V. 
 	Reniszenb a sziklakamra bejáratában üldögélt, nézte a Nílust, és egészen elmerült különös emlékképeinek felidézésében. 
 	Ma már úgy tűnt, nagyon régen ült le először itt, akkor, amikor visszatért apja házába. Aznap jelentette ki olyan magabiztosan, hogy mi sem változott, és hogy idehaza pontosan úgy van minden, mint nyolc évvel azelőtt, amikor ő
 	elment. 
 	Most eszébe jutott, hogy Hori arról beszélt akkor: maga Reniszenb sem ugyanaz a Reniszenb már, aki elment Haival – amire ő meggyőződéssel vágta rá, hogy nemsokára ugyanaz lesz. 
 	Erre pedig Hori a belülről elinduló változásokról kezdett beszélni, a betegségekről, amiknek nincs látható jelük. 
 	Reniszenbnek most már volt némi fogalma róla, hogy Hori mire gondolt, amikor ezeket mondta. Hori megpróbálta felkészíteni őt. Mert Reniszenb olyan biztos volt a dolgában, hogy vakon megbízott a látszatban, amit a családja mutatott. 
 	Nofretnek kel ett idejönnie, hogy Reniszenbnek kinyíljon a szeme... 
 	Igen, Nofret érkezése fordított meg mindent. 
 	Nofrettel eljött a halál... 
 	Akár gonosz teremtés volt Nofret, akár nem, de mindenképpen a gonosznak nyitott utat... 
 	És a gonosz még mindig itt volt közöttük. 
 	Reniszenb még egyszer, utoljára eljátszott azzal a gondolattal, hogy Nofret szel eme volt az okozója mindennek... 
 	A rosszat akaró, halott Nofret... 
 	Vagy a rosszat akaró, élő Henet... A lenézett, talpnyaló, megalázkodó Henet... 
 	Reniszenb megborzongott, összeszedte magát, és lassan feltápászkodott. 
 	Nem tud tovább várni Horira. Hiszen a nap már szinte le is nyugodott! Vajon miért nem jött el? – töprengett. 
 	Felál t, körülnézett, és elkezdett leereszkedni a völgybe vezető ösvényen. 
 	Ebben az esti órában minden nagyon csendes volt. 
 	Csendes és gyönyörű, gondolta Reniszenb. Miért nem ért ide vajon Hori? Ha eljön, ezt az órát legalább együtt tölthették volna... 
 	Nemigen lesz már ilyen órákra alkalom. A közeljövőben, amikor már Kameni felesége lesz... 
 	Tényleg feleségül akar menni Kamenihez? Reniszenb egészen beleremegett, amikor most magához tért a rajta egy ideje úrrá lett fásult beletörődésből. Úgy érezte, mintha lázálomból ébredne. A félelem és a bizonytalanság mostanáig eltompította, és rábólintott mindenre, amit csak mondtak neki. 
 	Most viszont újra magára talált, és ha feleségül fog menni Kamenihez, azt azért teszi, mert feleségül akar menni hozzá – és nem azért, mert a családja összeboronálja őket. 
 	A jóképű, nevetős arcú Kameni! Hát persze hogy szereti! 
 	Ezért is fog hozzámenni. 
 	Ez az esti óra megvilágosodást hozott, és fölfedte az igazságot. A bizonytalankodásnak vége lett. Reniszenb itt, a világ fölött, derűsen és félelem nélkül lépkedett: végre megtalálta önmagát. 
 	Hát nem megmondta Horinak is egyszer, hogy neki le kel mennie ezen az ösvényen egyedül, Nofret halálának órájában – hogy akár vele lesz a félelem, akár nem, mindenképpen egyedül kel itt végigmennie? 
 	Hát most éppen ezt csinálta. Szatipi meg ő a napnak nagyjából ebben a szakában hajolt Nofret teste fölé. 
 	ugyanebben az órában történt az is, amikor Szatipi jött le az ösvényen, és hirtelen hátranézve meglátta könyörtelen végzetét. 
 	
 	És éppen ezen a szakaszon. Mit hal hatott Szatipi, ami arra késztette, hogy hirtelen hátraforduljon? 
 	Lépteket? 
 	Lépteket... most Reniszenb is lépteket hal ott – lépteket, amik őt köuették az ösvényen. 
 	A szíve meglódult a félelemtől. Hát mégis igaz! Nofret van mögötte, követi őt... 
 	A félelem kezdett úrrá lenni rajta, de a lépteit nem lassította le. Nem is kezdett sietni. Le kel győznie a félelmet, hiszen az ő lelkét semmilyen gonosztett nem nyomja... 
 	Összeszedte magát, minden bátorságát, és járás közben hátrafordította a fejét. 
 	És nagyon megkönnyebbült. Jahmosze volt mögötte. Nem a holtak szel emei közül valamelyik, hanem a saját bátyja. 
 	Bizonyára a Sír felajánlási kamrájában volt dolga, és csak azután jött elő onnan, hogy Reniszenb már elindult lefelé. 
 	Reniszenb egy kis örömkiáltást hal atva megál t. 
 	– Jaj, Jahmosze, úgy örülök, hogy te vagy! 
 	Jahmosze gyorsan közeledett felé. Reniszenb már majdnem belefogott egy újabb mondatba – buta félelmeinek ecsetelésébe –, amikor a szó megfagyott a száján. 
 	Ez nem az a Jahmosze volt, akit ismert: a szelíd, kedves testvér. A szeme most nagyon fényes volt, égetett, és a nyelvével sebesen nyalogatta cserepes, kiszáradt ajkát. 
 	Teste előtt kinyújtott keze kissé begörbült, uj ai karmokhoz hasonlítottak. 
 	Reniszenbet nézte, és az a pil antás félreérthetetlen volt: olyan ember tekintete, aki ölt már, és most újra ölni készül. 
 	Arcán kegyetlen káröröm ült, gonosz kielégülés. Jahmosze volt hát a rejtőzködő el enség! Hát ez lakott a szelíd, kedves álarc mögött! 
 	Reniszenb abban a tudatban élt, hogy a bátyja szereti őt –
 	de ezen az emberi mivoltából kivetkőzött, kárörvendő arcon szeretetnek nyoma sem volt. 
 	Reniszenb felsikoltott – tompán, reménytelenül. 
 	Tudta, hogy ez itt a halál. Az ő ereje nem kelhetett versenyre Jahmosze erejével. Itt, ahol Nof-ret leesett, ahol az ösvény elkeskenyedik, ő is itt fog a halálba zuhanni... 
 	– Jahmosze! – tett egy utolsó kísérletet. A megszólításban benne volt mindaz a szeretet, amivel mindig is szerette legidősebb bátyját. De hasztalan. Jahmosze felnevetett, s nevetése halk volt, embertelen és vidám. 
 	És előrerontott, kegyetlen karmokkal görbülő keze mintha már vágyott volna rá, hogy összezáruljon a lány torkán... 
 	Reniszenb a sziklafalhoz hátrált, és kinyújtott kezével kétségbeesetten próbált védekezni. Rátört a halálfélelem. 
 	És akkor hangot hal ott, egy halk, pendülő, zenei hangot... 
 	Dalolva érkezett valami a levegőben. Jahmo-sze megtorpant, megtántorodott, aztán hangos kiáltással arcra bukott Reniszenb lábánál. Reniszenb értetlenül bámulta egy nyílvessző tol as végét. 
 	VI. 
 	– Jahmosze... Jahmosze... A megrázkódtatástól kábult Reniszenb csak a nevet mondogatta, újra és újra. Mint aki nem hisz a szemének... 
 	A kis sziklakamra előtt volt már, s Hori karja még most is átölelte. Azt se tudta, hogyan vezette oda vissza őt Hori az ösvényen. Csak annyi telt tőle, hogy megdöbbenve és rettegve hajtogatta a bátyja nevét. 
 	Hori kedvesen válaszolgatott neki:
 	– Igen, Jahmosze volt. Egész végig Jahmosze. 
 	– De hogyan? Miért? És hogyhogy ő? Hiszen őt is megmérgezték! Majdnem belehalt. 
 	– Nem, arra jól vigyázott. Nagyon óvatosan ivott ő abból a borból. Csak annyit kortyolt, hogy beteg legyen tőle, és aztán rájátszott a tünetekre és a fájdalmára. Tudta, hogy csak ilyen módon terelheti el a gyanút magáról. 
 	– De Ipit végképp nem ölhette meg ő! Hiszen olyan gyenge volt, hogy lábra sem tudott ál ni! 
 	– Azt is csak megjátszotta. Nem emlékszel? Merszu megmondta, hogy ha kimegy belőle a méreg hatása, gyorsan visszanyeri majd az erejét. Valóban így is történt. 
 	– De miért tette, Hori? Ez az, amit végképp nem tudok megérteni, hogy miért! 
 	Hori sóhajtott. 
 	– Emlékszel, Reniszenb, hogy egyszer beszéltem neked arról a romlásról, ami belülről támad? 
 	– Emlékszem. Épp ma este jutott eszembe. 
 	– Mondtad egyszer, hogy Nofret jövetelekor érkezett ide a gonosz. Ez nem volt igaz. Mert akkor már jelen volt, elrejtve a házban élők szívében. Nofret érkezése mindössze kicsalogatta onnan a napvilágra. Az ő jelenlétében többé nem lehetett álarcot viselni. Kait szerető gondoskodásáról kiderült, hogy könyörtelen önzés a maga és a gyerekei érdekében. Szobek, a vidám és rokonszenves fiatalember akaratgyenge, kérkedő korhel yé változott. Ipiről, az elkényeztetett és bájos gyermekről kiderült, hogy áskálódó, önző fiú. Az odaadását tüntetően emlegető Henetből kibújt a bajkeverő, akinek fecsegése rosszindulatot takar. Szatipi szájhősnek és gyávának bizonyult. Még Imhotepről is kiderült, hogy pusztán egy fontoskodó, nagyképű zsarnok. 
 	– Tudom... tudom! 
 	Reniszenb a szeméhez kapta a kezét. 
 	– Nem kel felvilágosítanod. Minderre magam is rájöttem apránként... De miért kel ett így történnie? Miért kel ett, hogy ez a romlás utolérjen minket, ami szerinted belülről támadott? 
 	Hori megvonta a vál át. 
 	– Ki tudja? Lehet, hogy csak azért, mert növekedésnek mindig lennie kel , és ha valaki nem képes növekedni a kedvességben, a bölcsességben és a nagyszívűségben, akkor a másik oldal, a gonosz dolgok indulnak növekedésnek. De az is lehet, hogy a család élete túlságosan elszigetelt volt, túlságosan befelé fordult –
 	beszűkült, távlattalan lett. És az is lehet, hogy a gabona betegségeihez hasonlóan ez is egy fertőzés: egyik a másikat betegíti meg. 
 	– De Jahmosze... Jahmosze mindig ugyanolyannak látszott! 
 	– Ez igaz, Reniszenb, és éppen ez volt az egyik ok, amiért gyanakodni kezdtem. A többiek ugyanis, már a természetüknél fogva le tudták vezetni a feszültséget. De Jahmosze mindig is félénk volt, könnyen irányítható, akinek a lázadáshoz soha nem volt elég bátorsága. Szerette Imhote-pet, és keményen dolgozott, hogy a kedvében járjon, Imhotep pedig jóindulatúnak tartotta, de butának és lassúnak. Lenézte őt. A nagyszájú Szatipi is folyton éreztette vele, hogy megveti. Lassanként annyira felgyülemlett benne az eltitkolt, mély sértődöttség, hogy nyomasztani kezdte. Minél szelídebbnek látszott, annál erősebben fojtogatta belülről a harag. 
 	Amikor pedig Jahmosze végre azt remélhette, hogy le tudja aratni szorgalmas munkájának gyümölcsét, mert apja majd elismeri őt és tulajdonostársává fogadja, megérkezett Nofret. Nofret volt, Nofret szépsége talán, ami végül szikrát csiholt. Mindhárom fivért férfiasságában támadta meg. 
 	Szobek gyengéjére azzal tapintott rá, hogy megmondta: butának tartja; Ipit azzal dühítette a végletekig, hogy úgy kezelte, mint egy tejfelesszájút, akinek a férfiassághoz köze sincs; és Jahmosze számára is egyértelművé tette, hogy a szemében nem számít férfinak. 
 	
 	Nofret érkezése után történt, hogy Szatipi szidalmait Jahmosze végül nem bírta tovább hal gatni. A sodrából az hozta ki, hogy Szatipi azzal gúnyolta: ő különb férfi, mint Jahmosze. Jahmosze szembetalálkozott ezen az ösvényen Nofrettel, és mivel akkorra már kifordították önmagából, ledobta. 
 	– De hát azt Szatipi tette...! 
 	– Nem, nem, Reniszenb! Ebben tévedtetek mindannyian. 
 	Szatipi csak látta ezt lentről. Érted már? 
 	– De Jahmosze veletek volt az ültetvényen. 
 	– Igen, az utolsó órában. De Reniszenb, nem emlékszel, hogy Nofret teste már hideg volt? Hiszen te is megfogtad az arcát! Azt hitted, pár perccel azelőtt esett le – de ez lehetetlenség volt. Legalább két órája már halottnak kel ett lennie, különben azon a tűző napon nem tudott volna kihűlni. 
 	Szatipi látta, amikor történt. Ott maradt a közelben, félt, és nem tudta, mit csináljon. Aztán meglátott téged, és megpróbált elterelni onnan. 
 	– Hori, mikor jöttél erre rá? 
 	– Elég hamar. Szatipi viselkedése adta meg a kulcsot. Az nyilvánvalóan látszott, hogy halálosan retteg valakitől vagy valamitől – és én elég hamar fölfedeztem, hogy akitől fél, az Jahmosze. Nem erőszakoskodott vele többé, hanem igyekezett inkább mindenben engedelmeskedni neki. 
 	Gondolhatod, hogy micsoda megrázkódtatás lehetett: az általa leginkább megvetett, jámbor Jahmosze lett Nofret gyilkosa! Szatipi világa ezzel fenekestül felfordult. Akár a legtöbb nagyszájú asszony, ő is gyáva volt. Megijedt ettől az új Jahmoszétól. A rettegéstől álmában beszélni kezdett. 
 	Jahmosze hamar rájött, hogy milyen veszélyt jelent ez neki... 
 	És most már tudod, Reniszenb, hogy valójában mit is láttál a saját szemeddel. Nem egy szel em miatt zuhant le Szatipi, hanem éppen azt látta, amit ma te magad is. Az őt követő férfi – a saját férje! – arcán meglátta, hogy őt is le akarja onnan dobni, ahogyan azt a másik nőt. Rémületében hátrálni kezdett előle, és leesett. És amikor haldokolva Nofret nevét formálta a szája, azt akarta elmondani neked, hogy Nofretet Jahmosze ölte meg. 
 	Hori egy kis szünet után folytatta: – Esza is rájött az igazságra, mégpedig Henetnek egy teljesen mel ékes megjegyzése miatt. Henet rám panaszkodott neki, hogy sosem nézek rá, hanem úgy teszek, mintha lenne valami mögötte, ami nincs is ott. Cltána Henet tovább fecsegett, Szatipiról. Eszában ekkor világosodott meg, hogy mennyivel egyszerűbb az egész, mint azt mi gondoltuk. 
 	Szatipi ugyanis nem Jahmosze mögé nézett, hanem magát Jahmoszét látta. Esza meg akart bizonyosodni a dologról, ezért mel ékesen utalt rá, de úgy, hogy abból senki ne értsen semmit, csak Jahmosze – mert csak ő
 	érthette, ha Esza gyanúja igaznak bizonyul. Szavai meglepték Jahmoszét, egyetlen pil anatra el is árulta magát, és ez Eszának elég volt: megtudta, hogy a gyanúja nem alaptalan. Csakhogy ezzel Jahmosze is megtudta, hogy Esza gyanakszik. És ha már él a gyanú, a dolgok könnyen összeál nak, még a csordásfiú története is a helyére kerül: a fiúé, aki annyira bálványozta az ő
 	Jahmosze uraságát, hogy bármit megtett, amit az parancsolt neki, lenyelte még a gyógyszert is aznap este, hogy aztán soha többé fel ne ébredjen... 
 	– Jaj, Hori, olyan nehéz elhinni, hogy Jahmosze ilyet tett! 
 	Nofrettel még értem, de ez a többi gyilkosság...? 
 	– Nehéz ezt megmagyarázni, Reniszenb, de ha a szív egyszer utat nyit a gonosznak, akkor az úgy elburjánzik benne, mint pipacs a búzamezőn. Jahmosze talán egész életében vágyott arra, hogy erőszakos legyen, és mégis képtelen volt rá. Szégyel te a saját alkalmazkodó, engedékeny viselkedését. Azt hiszem, hogy Nofret meggyilkolása megéreztette vele: mi a hatalom. 
 	Legelőször Szatipi viselkedésén mérhette le: Sza-tipi, aki mindig erőszakoskodott vele és szidalmazta, most meghunyászkodott, és rettegett tőle. Jahmosze minden addigi sérelme, amit oly sokáig a szívébe temetett, most felütötte a fejét – akár az a kígyó, amit egyszer itt az ösvényen láttunk. Szobek és Ipi mindketten különbek voltak nála: az egyik jóvágásúbb, a másik okosabb, mint ő – tehát menniük kel ett. Muszáj volt, hogy Jahmosze legyen a ház ura, apja egyetlen vigasza és támasza! Szatipi halála felerősítette benne a gyilkolás örömét. Még erősebbnek érezte magát tőle. Ezután történt, hogy teljesen elborult az agya, és a gonosz már egészen a hatalmába kerítette. 
 	De te, Reniszenb, nem jelentettél neki riválist. Ameddig erre képes volt, tényleg szeretett téged. De hogy a férjeddel osztozzon a birtokon, azt a gondolatot nem lehetett elviselni. Azt hiszem, Esza két dolog miatt támogatta, hogy hozzámenj Kamenihez. Az egyik az volt, hogy ha Jahmosze újra támad, akkor inkább Kamenire sújtson helyetted – és különben is, megbízott bennem, hogy én majd vigyázok rád. A másik ok az volt – mert Eszában volt merészség –, hogy kiugrassa a nyulat a bokorból. 
 	Jahmoszét én figyeltem, rólam nem tudta, hogy gyanakszom rá, így tetten lehetett érni. 
 	– Tetten is érted – mondta Reniszenb. – Jaj, Hori, én úgy féltem, amikor hátranéztem, és megláttam! 
 	– Tudom, Reniszenb. De így kel ett lennie. Amíg én szorosan Jahmosze sarkában voltam, téged nem érhetett baj – de ez nem mehetett így örökké! Tudtam, hogy ha lesz lehetősége rá, hogy téged ledobjon az ösvényről ugyanazon a helyen – meg fogja tenni. Az ugyanis megint a halálesetek babonás magyarázatának kedvezett volna. 
 	– Szóval az üzenet, amit Henet hozott nekem, nem tőled volt? 
 	Hori a fejét rázta:
 	– Én nem üzentem neked. 
 	– De akkor Henet miért... – Reniszenb elhal gatott, és megcsóválta a fejét. – Nem értem, Henetnek mi a szerepe az egészben. 
 	– Én azt hiszem, hogy Henet tudja az igazat -mondta tűnődve Hori. – Ma reggel ezt Jahmosze értésére is adta, ami nem volt veszélytelen. Jahmosze felhasználta Henetet, hogy téged felcsaljon ide, és Henet szívesen segített is ebben, hiszen gyűlöl téged, Reniszenb... 
 	– Tudom. 
 	– Es hogy azután mit remélt...? Henet azt gondolhatta, hogy amit tud, majd hatalmat jelent neki. De én nem hiszem, hogy Jahmosze túl sokáig életben hagyta volna. Lehet, hogy már... 
 	Reniszenb reszketett. 
 	– Jahmosze megbolondult – mondta Reniszenb. – Gonosz szel emek kerítették a hatalmukba, de nem volt mindig ilyen! 
 	– Nem, és mégis... Emlékszel, Reniszenb, hogy meséltem egyszer Szobekről és Jahmoszéról? Amikor még kicsik voltak, és Szobek Jahmosze fejét csapkodta a földhöz, és jött édesanyád sápadtan, remegve, és azt mondta: „Ez veszélyes!" Én azt hiszem, Reniszenb, hogy ezzel azt akarta mondani: veszélyes dolog Jahmoszéval ilyet tenni! 
 	Emlékszel: másnap Szobek beteg lett, és azt hitték, ételmérgezés! A te édesanyád, Reniszenb, tudhatott valamit arról a különös, soha meg nem nyilvánuló dühről, ami az ő szelíd, kedves kisfiának a szívében lakott, és félt is attól, hogy egy napon ez valami miatt kitör. 
 	
 	Reniszenb megborzongott:
 	– Hát senki nem az, aminek látszik? 
 	Hori rámosolygott:
 	– De, azért van olyan is. Kameni meg én, Reniszenb. Mi mind a ketten azok vagyunk, akinek hiszel minket. Kameni és én... 
 	Jelentőségteljesen ejtette ki az utolsó szavakat, és Reniszenb hirtelen rádöbbent, hogy az élete most válaszúthoz érkezett. 
 	Hori folytatta:
 	– Mind a ketten szeretünk téged, Reniszenb. 
 	Ezt tudnod kel . 
 	– És te mégis... – mondta Reniszenb lassan -...te mégis hagytad, 
 	hogy 
 	az 
 	esküvőmhöz 
 	megtegyék 
 	az
 	előkészületeket, és nem szóltál egy szót sem? 
 	– Ez a te védelmedet szolgálta. Esza is ugyanezt gondolta: hogy én ne legyek érdekelt fél, maradjak pártatlan, mert csak akkor tudom ál andóan szemmel tartani Jahmoszét, akkor nem fordul el enem. 
 	Hori érzelemtől fűtött hangon tette hozzá:
 	– Meg kel értened, Reniszenb: Jahmosze évek óta a barátom volt. Szerettem Jahmoszét. Megpróbáltam apádat rávenni, hogy adja meg neki azt a rangot és tekintélyt, amire vágyik. Nem jártam sikerrel. Már túl későn jött neki. 
 	És bár meg voltam arról győződve, hogy Jahmosze ölte meg Nofretet, próbáltam nem hinni. Még mentegettem is a tettét. Jahmosze, az én boldogtalan, meggyötört barátom nagyon drága volt nekem. És akkor jött Szobek halála, majd Ipié és végül Eszáé... Akkor már tudtam, hogy a gonosznak sikerült Jahmoszéból a jót kiirtania. Ezért érte Jahmoszét a halál az én kezemtől: gyorsan, szinte fájdalom nélkül. 
 	– A halál... mindig a halál! 
 	– Nem, Reniszenb. Ma nem a halál ál előtted, hanem az élet. Kivel fogod ezt az életet megosztani? Kamenival vagy velem? 
 	Reniszenb egyenesen előrenézett, túl a völgyön, a Nílus ezüst szalagjára. 
 	Nagyon tisztán látta maga előtt Kameni mosolygó arcát, ahogy aznap ott ült vele szemben a bárkában. 
 	Jóképű, erős, vidám... Reniszenb megint azt érezte, hogy a vére meglódul és énekel. Abban a percben, a Níluson, szerette Kamenit. Szereti most is. Kameni be tudja tölteni azt a helyet az életében, ami Hai után maradt. 
 	Azt gondolta: „Boldogok leszünk együtt -igen, boldogok leszünk. Együtt fogunk élni, örömöt találunk majd egymásban, 
 	és 
 	erős, 
 	szép 
 	gyerekeink 
 	lesznek. 
 	Szorgalmas munkával telnek majd a napjaink... de lesznek napjai a pihenésnek is, amikor majd a folyón fogunk vitorlázni... Az élet megint olyan lesz, mint amilyen Haival volt... Ennél többet mit kívánhatnék? Mit akarok még?" 
 	És lassan, egészen lassan Hori felé fordította az arcát. Mint aki szavak nélkül kérdez valamit. 
 	És Hori, mintha értené, válaszolt neki:
 	– Szerettelek, amikor kisgyerek voltál. Szerettem komoly kis arcodat, és hogy olyan bizalommal jöttél hozzám, amikor a törött játékaidat kel ett megjavítani. Aztán meg, nyolc év távol ét után itt voltál megint, leültél ide, és beszéltél nekem a gondolatokról, amik foglalkoztattak. A te észjárásod, Reniszenb, nem olyan, mint a családtagjaidé. 
 	Nem fordul magába, nem akar szűk falak közé zárkózni. A te észjárásod hasonlít az enyémhez: a folyón is túl tekint, a változások és az új gondolatok világa felé – és meglátja azt a világot, ahol minden lehetséges azok számára, akikben van bátorság és képzelőerő... 
 	– Tudom, Hori, tudom... Én is átéreztem veled ezeket a dolgokat. De nem mindig! Lesznek pil anatok, amikor majd nem foglak tudni követni, és akkor egyedül maradok... 
 	Elhal gatott, mert nem találta a szavakat küszködve formálódó gondolataihoz. Sejtelme sem volt, milyen lenne az élet Horival. Hori akármilyen gyengéd vele, és akármennyire szereti Reniszenbet, teljesen kiszámítani és megérteni soha nem tudná. Együtt csodálatosan szép és mély perceket élnének meg – no de milyenek lennének a hétköznapok? 
 	Ösztönösen feléje nyújtotta a kezét. 
 	– Hori, kérlek, dönts helyettem! Mondd meg, mit tegyek! 
 	Hori elmosolyodott, mert a gyermek Reniszenbet hal otta megszólalni, ezúttal talán utoljára. De nem fogta meg a kezét. 
 	– Nem mondhatom meg neked, Reniszenb, hogy mihez kezdj az életeddel, mert ez a te életed, és csak te dönthetsz felőle. 
 	Reniszenb látta, hogy nem számíthat segítségre, az érzékeit Hori nem fogja segítségül hívni, hogy a döntést siettesse – ahogyan Ka-meni. Bárcsak Hori legalább megérintette volna! De nem tette. 
 	És a választás egyszer csak a lehető legegyszerűbb formában ál t Reniszenb előtt: a könnyű utat választja vagy a nehezet? Nagy volt a csábítás, hogy sarkon fordulva lesétáljon a kanyargó ösvényen abba a megszokott, boldog életbe, amit már ismert, amit már megtapasztalt Haival. Ez az élet biztonságot jelentett: a napi örömökön és bánatokon való osztozást, ahol félni csak az öregségtől és a haláltól kel ... 
 	A haláltól... Az élet dolgaitól visszakanyarodott megint a halálhoz. Hai meghalt. Talán Kameni is meghal majd, és az arcát, akár Haiét, elfelejti Reniszenb... 
 	Horira nézett, aki csendben ál t mel ette. Reniszenb arra gondolt: milyen furcsa, hogy igazán soha nem is tudta, hogy néz ki Hori... Nem is volt rá szüksége... 
 	És akkor megszólalt, a hangja pedig ugyanúgy csengett, mint korábban, amikor bejelentette, hogy napszál takor le fog menni az ösvényen, egyedül... 
 	– Döntöttem, Hori. Veled fogom megosztani az életemet, jóbanrosszban, míg a halál el nem választ... 
 	Hori karjaiban, annak az új érzésnek az édességében, hogy az arcuk összeért, Reniszenbet uj ongó életöröm töltötte el. Azt gondolta:
 	„Ha Hori netán meghalna, őt nem felejteném el! Hori egy dal am a szívemben, ami örökké ott marad... Ez pedig azt jelenti, hogy halál nincs többé..." 
 	Európa Könyvkiadó, Budapest Felelős kiadó Barna Imre igazgató Tördelte a Kopf Bt. 
 	Nyomta a Szekszárdi Nyomda Kft. Felelős vezető Vadász József igazgató
 	Készült Szekszárdon, 2008-ban
 	Felelős szerkesztő Katona Ágnes A borítót Nagy Péter tervezte
 	Műszaki szerkesztő Kál ay Judit
 	Készült 13,32 (A/5) ív terjedelemben ISBN 978 963 07
 	8643 0
 	www.europakiado.hu